6 



T. NIELSEN. KLAGESKBIFT OVER HE. OLAF NILSSØN. 



(let tydske Klageskrift ■ — eiidnu flere Medlemmer af det norske 

 Rigsraad end forrige Gang vare tilstede, nemlig Erkebiskop Aslak 

 Bolt af Nidaros, Biskop Olaf af Bergen, Provsten ved Apostelkirken, 

 Erkedegnen i Nidaros, Svein Erikssøn samt de verdslige Herrer 

 Olaf Nilssøn, Erlend Eindridessøn, Hartvig Krummedike, Erik Sæ- 

 mundssøn („Krukow'\ som han kaldes paa flere Steder i Klage- 

 skriftet,) og Olaf Nilssons Broder, Hr. Peder Nilssøn, hvilke alle 

 med Undtagelse af Hr. Olaf Nilssøn nævnes i Indledningen til 

 Retterboden mellem dem, der paa Eaadsmødet i Bergen 1444 

 havde været med paa at forberede denne. Paa dette Møde paa 

 Jonsvolden blev atter af Hr. Olaf Retterboden med dens Tillæg 

 oplæst, ligesom Kjøbmændene paa sin Side lode oplæse sine Fri- 

 breve. Udfaldet blev det samme, som før, at Rigsraadet gav Befa- 

 ling til at overholde Retterboden. Som Hoved for de mange Nord- 

 farer, der vare tilstede i Bergen under Stevnen og nu havde ind- 

 fundet sig til Mødet paa Jonsvolden, optraadte Lagmanden paa 

 Steig, der samtidig ogsaa var kommen til Bergen. Rigsraadet skal 

 efter Tydskernes Paastand have søgt sin Støtte hos Almuen og for- 

 nemlig hos Nordfarerne, der jo ogsaa havde den største Interesse 

 af, at Retterboden blev opretholdt. Det heder i Klageskriftet, at 

 de traf Aftale med hinanden om at hjælpe hverandre med Liv og 

 Gods, og at Alle, som vare paa Mødet. lovede dette med oprakte 

 Hænder. Lagmanden paa Steig havde derhos en Sammenkomst 

 med de tydske Oldermænd, hvorved disse optraadte meget fredelig. 



Tydskerne vare nu i det Hele tåget de eftergivende. Grunden 

 hertil kan neppe søges i andet end Formaninger fra deres Hjem. 

 Hansestædernes Raad havde aldrig seet vel til de Voldsomheder, 

 som bleve begaaede af de tydske Vintersiddere i Bergen, og øn- 

 skede heller ikke nu Noget, som kunde foranledige et Brud. De 

 kunde vistnok i Bevidstheden om Forbundets Magt uden Frygt op- 

 tage en Kamp med de tre nordiske Riger: men de vilde dog helst 

 undgaa en saadan. En Krig kostede Penge og maatte medføre en 

 Haudelsstansning, der i deres Øine kunde være slemmere end de 

 ligefremme Udgifter, som medførtes af Krigen, og denne var derfor 

 kun det yderste Middel, som de vilde bringe i Anvendelse. Saa- 



