CHRISTIANIA VTDENSK.-SÉLSK. FORHANDL. 1 8 7 7. No. 8. 



17 



mer af den tydske Hanse, ikke af de enkelte Hansestæder; men 

 selv dette blev ikke nøiagtig overholdt i Fremtiden. Den norske 

 Styrelse var mere seig i at opretholde de gamle Former end til at 

 fastholde det Reelle. 



Forholdene i Bergen kom paa denne Maade til at frembyde 

 et ganske mærkeligt Udseende. Efter Lovens Bogstav skulde der 

 egentlig ikke være skeet nogen Forandring. Den tydske Kjøbmand, 

 der, uden at betale de samme Afgifter og i det Hele bære de 

 samme Byrder, som Stædernes norske Indbyggere, handlede i Ber- 

 gen udenfor den fastsatte Tid om Sommeren, var helt igjennem en 

 Fremmed. Vintersidderne skulde derimod betragtes som Medlemmer 

 af det norske Samfund, eller ialfald yde dette sin Tribut. Men Vir- 

 keligheden frembød et herfra aldeles forskjelligt Billede. For Le- 

 dingsforpligtelsen og de øvrige Byrder havde Kontorets Medlemmer 

 allerede tidlig vidst at unddrage sig, idet de havde stillet sig alde- 

 les udenfor det norske Samfund. De dannede et Samfund for sig 

 selv, med sin egen Organisation, og trodsede den norske Styrelse, 

 der som oftest savnede de nødvendige Midler til at opretholde sin 

 Anseelse og gjøre sin Vilje gjældende. I Kontorets Ly havde der 

 derhos ogsaa dannet sig et andet tydsk Samfund, Haandverkernes 

 „fif Amten", der ikke havde nogen Berettigelse at paaberaabe sig 

 for den Særstilling, de havde indtaget, — maaske ikke sjelden i 

 Strid med Kontoret, men altid paa dettes Side, naar der handledes 

 om Forsvar af fælles Interesser. 



Men alt dette kunde blive fuldstændig forandret, hvis der kom 

 en Tid, da den norske Styrelse fik tilstrækkelig Magt og Kraft til 

 at gjøre gjældende de Bestemmelser, som kun fandtes paa Papiret. 

 Den behøvede ikke at tilbagekalde nogen Rettigh ed, som den havde 

 tilstaaet de Fremmede, men alene at sætte i Kraft de Bestemmel- 

 ser, som Tydskerne hidtil havde overseet. Spørgsmaalet var kun, 

 hvorvidt den magtede at sætte sin Vilje igjennem. Derom dreiede 

 ogsaa Uenigheden inden Rigsraadet sig i 1444. Erkebiskopen var 

 langt fra alle sangvinske Forhaabninger i denne Henseende, me- 

 dens det Parti, som havde sin Talsmand i Nikolas Kane, og 

 hvortil ogsaa Hr. Olaf Nilssøn hørte, øiensynlig overvurderede 



Yid.-Selsk. Forh. 1877. ^ 



