4 C. A. BJERKNES. OM DEN NBWTONSKE NATUROPFÅTNING. 



at erstattes af simple Kraftcentra. Uden dette skulde Atomernes 

 Sammenstød vanskelig kunne undgaaes, og en Kraftvirksomhed 

 gjennem Berøring vilde atter fremkomme. 



Skulde en saadan Reduktion i Virkeligheden ikke lykkes, saa 

 vilde, som Euler udtrykker sig, i Naturen ikke blot Aands- og 

 Legemskræfter (Ugjennemtrængeligheden) forefindes, for at frem- 

 bringe alle Forandringer i den, men ogsaa en tredie Art af Kræfter 

 være deri virksom, der hverken var af aaudelig eller legemlig 

 Natur (Materiens iboende Kræfter, der bevirke dens Fjernvirkning). 

 „Men det strider", siger han ,,mod en fornuftig Filosofis Regler 

 at indføre nye Kraftformer, førend deres Tilværelse ved uomstø- 

 delige Grunde er bevist". 



I Konsekventse hermed er det da ogsaa meget almindeligt 

 blandt dem, der antage den umiddelbare Pjernvirknings Virkelig- 

 hed, trods de nye Paradoxer, der synes at indkomme, at opfatte 

 den som diskontinuerlig tænkte Materies Dele som indbyrdes vir- 

 kende paa hinanden uden nogensinde under deres Bevægelser at 

 komme i direkte Berøring; og disse Materiedele selv forestille 

 mange sig derhos ogsaa ikke som Atomer indehavende en bestemt 



Form og Størrelse, men som blotte Punkter, som udstræknings- 



« 



løse Kraftcentra. 



Under al denne Usikkerhed med Hensyn paa Kraftens sande 

 Væsen, idet man altsaa dels søger at tilbageføre Ugjennemtrænge- 

 ligheden til en Fjernvirkning mellem Materiens mindste Dele, dels 

 omvendt Fjernvirkningen til Bevægelser i et stoffyldt Rum og til 

 Ugjennemtrængeligheden som en Grundegenskab, tør det være af 

 saa meget desto større Interesse at gjøre sig bekjendt med de 

 Anskuelser, som Newton selv, der ved sine fundamentale Opdagel- 

 ser i saa høi Grad har bestemt Naturfilosofiens hele følgende Ud- 

 vikling, i Henseende til disse Ting maatte have næret. 



Newtons Autoritet har været jævnlig paaberaabt just til Fordel 

 for en Fjernvirknings Virkelighed. Men senerehen har man gjort 

 opmærksom paa, at en almindelig Misforstaaelse visselig heri har 

 fundet Sted. Cotes, heder det, Udgiveren af hans Principia, udta- 

 ler i sin Fortale til dette Værk, idet han deri polemiserer imod, 



