6 



HANS REUSCH. 



[Xo. 7. 



Forbcrdff 



i \ Gra na di 7 Tfy/iiu 



Merakerbanen. 



Den punkterede linje omgrænser Kjerulfs „antaget silur"; forherskende bergarter 

 er her sandsten og konglomerat. Ved Xyhus er fundet kalksten med enkrinitled. 



gjennem de i modsætning til dem svævende lagbølger." (Mera- 

 kerprofilet s. 80). Den dioritiske bergart i gneisstreget lader 

 sig, som allerede af tidligere iagttagere angivet, forfølge mod 

 syd over Fondfjeld. Videre frem i samme retning udbreder 

 dio riten sig til et vældigt eruptivstreg over de store fjel de, 

 Fongen, Melshogna, Hyllingen og andre; den ledsages her som 

 i Merakerprofilet af skifrige, grønne, gjeme hornblendeførende 

 bergarter; masserne har imidlertid storre dimensioner. Professor 

 Vogt har de to sidste somre besegt disse egne inden blad „Opdal" 

 og student Chr. Homan i 1889 inden blad „ Selbu"; ogsaa fra 

 ældre undersøgere har man optegnelser. De dioritiske bergarter 

 i Meråker er kun at betragte som udløbere af hine vældige 

 masser; ogsaa længere mod nord kan man forfølge eruptiv- 

 bæltet. I dette at udskille, hvad der er indtrængte, hvad der er 

 udfl} 7 dte masser, og hvad der kan være tuffer, har endnu ingen 

 forsøgt. 



Ogsaa glimmerskiferzonen har en betydelig udbredelse i 

 nord-sydlig retning langs vestsiden af eruptivstrøget (sml. 

 Kjerulfs og Hauans kort fra 1870 i Nyt Mag. f. Naturvd.). Den 

 længst mod syd i Gulas dal forherskende brunlige, skjællede 

 glimmerskifer, der indeholder kvartslinser med disthen har Vogt 

 i sin indberetning til den geologiske undersøgelse for 1888 kaldt 

 drøiaskifer. Vi gjenkjender den samme varietet i Merakersnæv- 

 ringen, livor heller ikke disthenen mangler (Merakerprofilet s. 79). 



