14 



HANS EEUSCH. 



[No. 7. 



m. Jeg har undersøgt mikroskopisk en hvidlig graa, 

 for det blotte oie næsten tæt, uskifrig varietet. Den eneste 

 bestanddel, man erkjender uden mikroskopets hjælp, er bitte 

 smaa, mørke glimmerskjæl. Nærmest ser bergarten i haand- 

 stykket nd som en meget finkornig grauit; den er dog ikke 

 saa stærk og fast, som en saadan bergart pleier at være, idet 

 man med neglen kan smulre op tynde kanter af den. Den 

 fremherskende bestanddel er kvarts i rundagtige individer: til 

 dette mineral slutter sig feldspat kjendelig ved sin to-aksighed, 

 undertiden ogsaa ved tvillingstribning. Kalkspatkorn er rigelig 

 tilstede, hvorfor ogsaa bergarten bruser for syre; den og den 

 fjerde hovedbestanddel, muskovit i smaa skjæl, synes nærmest at 

 optræde som bindemiddel mellem kornene af de to førstnævnte 

 mineraler. De hist og her indstrøede forholdsvis store biotit- 

 individer er delvis forvandlede til klorit. Ganske underordnet 

 forekommer smaa rutilnaale og apatitsøiler samt en i forholdsvis 

 store korn optrædende erts. 



E-o. For strækningen nærmest Krigshaugen noteredes, at 

 faldet er vestligt, undertiden temmelig steilt, men vel i det hele 

 omkring 45 °. Skifrigheden er tildels afvigende fra lagningen ; den 

 gaar undertiden temmelig fladt, hvor lagningen hælder under en 

 steilere vinkel. Omtrent 2V2 kil. i 0. for vogterhuset Tormodalen 

 møder man en tyndskifrig, smaarynket, graa lerglimmerskifer, der 

 holder ved omtrent 800 m. I den derpaa følgende hvidlige, sand- 

 stenagtige bergart træffes den første diori tiske masse; den iagttages 

 paa en strækning af omtrent 150 m. og efterfølges af den sand- 

 stenagtige bergart sammenleiret med skifer. Omtrent 700 m. i 

 0. for Tormodalen har man atter en dioritisk masse og saa, noget 

 nærmere vogterhuset, en stor skjæring i den hvidlige, sandsten- 

 agtige bergart; faldet er her i det hele steilt vestligt; adskillige 

 smaabøininger sees. Nærmest i v. for vogterhuset er faldet fa- 

 dere. Allerede V2 kil. videre frem ser man et parti af den 

 dioritiske bergart; en anden masse træffer man vel 1 km. derfra. 

 Denne sidste er omtrent 150 m. bred og indeslutter et under- 

 ordnet parti, som er meget grovkornigt. Ved Grønlibæk er der 

 en del grønliggraa, skifrig bergart med temmelig forvirret lag- 



