24 



HANS REUSCH. 



[No. 7. 



af den sericitiske bestanddel er bergarten tidligere benævnt 

 protogingranit. '(I „Merakerprofilet" omtales dens geologiske 

 forhold s. 69 og dens mikroskopiske beskaffenhed s. 125). For- 

 tiden den massive granit har man en, der er forsynet med plan- 

 parallelstruktur. saa den i udseende nærmer sig en tykskifrig 

 gneis. Ja graniten kan i visse flager, hvis tykkelse er 3 til 10- 

 m. eller vel ogsaa mere, gaa over til en tyndskifrig, smulrende 

 gneisagtig eller glimmerskiferagtig bergart. Dennes gradvise over- 

 gang til granit viser, atman ikke har forsigindesluttedebrudstykker 

 af gneis, men et strukturfenomen rimeligvis fremkommet ved den 

 massive bergarts forskyvning og presning langs visse flader. 

 Den skifrige granit, delvis ogsaa den massive, gjennemsættes af 

 et sprækkesystem. Dette saavel som planparallelstrukturen og 

 de omtalte meget skifrige flager hælder 20° til 30° i østlig ret- 

 ning. Hvor man paa en gang ser saavel sprækkesystemet som 

 planparallelstrukturen vel udviklet, synes denne sidste at hælde 

 lidt mindre end sprækkesystemet. Undertiden ledsages plan- 

 parallelstrukturen af en i estlig retning hældendejstræknings- 

 struktur. Hos den gneisagtige afart af graniten viser kvartsen 

 delvis tilbøielighed til at optræde i „øine". Man faar saaledes 

 en „kvartsøiegneis", som ved at feldspaten tildels er gulagtig 

 (epidotiseret) faar megen lighed med den varietet, der er be- 

 skrevet fra Osøren ved Bergen. Granitens udvikling som „kvarts- 

 øiegneis" synes især at forekomme der, hvor den er strakt; 

 kvartsøinene er i overensstemmelse dermed tenformige, langstrakte 

 i strækningsretningen. 



Strandlinjen ovenover Usviken. Denne strandlinje er for- 

 nemlig bleven bekjendt ved undersøgelser af Kjerulf (Om 

 skuringsmærker, glacialformationen, terrasser og strandlinjer etc. 

 II. Kr. 1873. Universitetsprogram, s. 90) og Mohn (Bidrag til 

 Kundskaben om gamle Strandlinjer i Norge. Nyt Mag. f. Naturv. 

 22 B. Kr. 1877 s. 10). Fra et besøg i 1879 vedføies hosstaaende 

 tegning, der viser en del af linjen eller rettere sagt af den 

 nederste linje, thi i virkeligheden forekommer to linjer, men den 

 øverste er mere ufuldkommen og delvis afbrudt. Den afbildede' 

 strandlinje er indgravet i fast fjeld. Bagvæggen er tildels over- 



