30 



HANS REUSCH. 



[No. u 



ligt. Man vil overhovedet bemærke, at vestligt hældende stræk- 

 ningsfenomener er herskende i egnen. Ved Lille Eenaa staar 

 grønlig, smaakornig glimmerskifer, hvis omtrent 50° mod vest 

 hældende skifrighed tildels tydelig afviger fra lagningen. Stræk- 

 ningsstruktur, blandt andet fremtrædende ved fjeldets tilbøielighed 

 at løsne i langstrakte fliser, er iagttaget at hælde" til samme 

 kant som skifrigheden. Et kort stykke i sø. for broen over Lille 

 Eena iagttages en bergart, der maaske kan tydes som et strakt 

 konglomerat af dioritiske bergarter i et omtrent 1 m. tykt lag. 

 I skjæringerne henimod Reitan station er herskende en mere 

 eller mindre skifrig, ofte finkornig dioritisk bergart. Denne er 

 sikkerlig et sydligt parti af det store dioritiske eruptivstrøg. 



E-o. Fra Reitan station reiste jeg først østover paa 

 nordsiden af Gula og saa videre i nø. over Stuedål til Nedalen 

 ved rigsgrænsen paa sydvestsiden af Sylenes fjeldgruppe. Indtil 

 man er kommen omtrent V/o km. fra Reitan, forhersker finkornig, 

 graa gneis. Paa et sted i nævnte afstand fra stationen var berg- 

 artens faldretning mod vsv. og strækningsretningen, som ogsaa 

 iagttoges, hældende mod v. Gneisen havde flere steder havt et 

 konglomeratagtigt udseende. Videre østover er fjeldet meget be- 

 dækket, saa man kun hist og her med drøie mellemrum faar se 

 bergarten. Hvor veien kommer ned til Gula, staar graa, stærkt 

 glinsende lerglimmerskifer, hvis skifrighed og strækningsstruktur 

 hælder i vestlig retning. Der. hvor man paa rektangelkartet har 

 bakkestregningen ved de to elve Meina, er ophobninger af løs- 

 materiale, rimeligvis mægtige masser af mofænegrus, som er gjen- 

 nemskaarne af elven; langs efter denne er der elvegrus og elve- 

 sand. Herfra og til Renolsvold er der i dalbunden en hel mængde 

 smaahøider, hvoraf i det mindste en del bestaar af morænegrus; 

 derimellem er udbredte flade, ofte myrlændte forsænkninger. I 

 det store betragtet er vel alligevel terrænget mere fladt, end 

 skraferingen paa rektangelkartet lader formode. Kun i tre eller 

 fire elveleier sees fast fjeld blottet, maaske ogsaa en del af de 

 omtalte smaahøider bestaar af fjeld, men dette er i saa tilfælde 

 saa opsmulret i huden, at man end ikke i veisnittene faar se 

 det. Bergarten er fladtliggende; finskjællet, hvidlig muskovit- 



