1890.] GEOLOGISKE IAGTTAGELSER FRA TRONDHJEMS STIFT. 31 



skifer opfyldt med porfyrisk indsprængte biotitindivider og horn- 

 blendenaale. Denne bergart, som har adskillig udbredelse her i 

 Norges grænseegne mod Sverige, vil jeg i det folgende betegne 

 som stuedalsskifer; man fineler den omtalt af Herbye i „Et Strøg 

 af Rigsgrænsen". N. Mag. f. Nat. Bind II. Chr. 1861. S. 81. 

 Nærstaaende og rimeligvis at regne sammen med den er Kjerulfs 

 „Tydalsglimmerlersten", der beskrives i „Om. Trondhjems stifts 

 geologi". Nyt Mag. for Nat. Bind 19. Chr. 1871. S. 42. Stue- 

 dalsskiferen har flere afændringer; saaledes kan enten biotiten 

 eller hornblenden træde tilbage; paa den anden side kan sidst- 

 nævnte mineral forekomme smukt udviklet i rosetvis anordnede 

 naale. Bergarten er lidt smulrende og giver en rødligbrun jord, 

 som danner gode beiter. Fra Renolsvold gik jeg til osen i den 

 nedre del af Bærsjoen og derfra mellein Ysteosen og Mustjern 

 til Stuedalen. Dette strøg er saa godt som overalt moræne- 

 dækket; kun hist og her ved en bæk eller i toppen af en haug 

 sees lidt af den beskrevne stuedalsskifer i svævende lagstilling. 

 I syd for Stuevolden udbreder der sig hævet 5 m. over Stue- 

 sjøen en af laget sand med lidt grus bestaaende flad strækning, 

 der er bevokset med tarvelig birkeskov. 



R-o. Fra Stuevolden til Nedalen fulgte jeg hr. direktør 

 J. P. Friis. Til Rotaatjern sees intet fast fjeld; den her fore- 

 kommende morænemasse er rimeligvis betydelig; den sandagtige 

 bestanddel i den er tildels lerholdig. I en bæk ved Rotaatjern 

 ligger en hel del flager af tykskifrig, graalig, for øiet tæt berg- 

 art, der under lupen har udseende som graa,~ finkornig kvarts; 

 paa skifrighedsfladerne sees smaa, mørke, isoleret liggende glim- 

 merskjæl. Omkring elven Gjeta har man flader, der bestaar af 

 laget løsmateriale. Mellem Sparkdalslivold og Gjetbækken van- 

 drer man over morænemateriale , der danner et bølgeformigt 

 hauglandskab. Haugene er ovenpaa graalige, idet deres tynde 

 jorddække der forsvinder. Omtrent 2 km. fra Sparkdalslivold 

 bemærkedes, at der blandt de fremmede stene er mange, som 

 bestaar af hornblendegranulit; paa den videre vandring henimod 

 Gjetbækken fandtes kun granitiske og granulitiske stene (ikke 

 hornblgrl.). Ved Gjetbækken staar hornblendegranulit, som 



