32 



HANS KEUSCH. 



[NO. 7. 



forresten ikke er rigtig karakteristisk, idet den i grundmassen 

 indeholder en hel del lys glimmer, hvorved den nærmer sig en 

 hornblendeførende varietet af stuedalsskiferen. Lagstillingen er 

 svævende eller noget mod se. faldende. Fra Gjetbækken af er 

 løsmaterialet meget mindre mægtigt; man vandrer over isskurede 

 svaberg, der for største delen er overklædte med et kun ganske 

 tyndt grusdække. Først bemærkes en temmelig karakteristisk 

 hornblendegranulit med en hvidlig, haard, for oiet tæt grund- 

 masse, saa følger mindre karakteristiske, tætte, graalige, tildels 

 lidet skifrige bergarter; i dem forekommer nu og da rigeligt 

 klorithinder, undertiden iagttages biotit. Hældning af skifrig- 

 heden mod sø. og 0. er iagttaget; skuringen her har gaaet dels 

 mod vsv. dels mod ssv. 



E-o. Fra Nedalen gik jeg op paa Stor- Sylens top, der 

 ligger i øst for Syl-tjern, som sees nordøstligst paa rektangel- 

 kartet „Stuesjø\ Indtil et punkt V2 km. i nord for den med 

 tallet 1021 paa kartet mærkede høide er flere steder blottet 

 granit. Man ser nu mod øst det paa rektangelkartet med tallet 

 1379 betegnede fjeld, der kaldes Bannaklumpen. Banna i dette 



Bannaklumpen. 



ørd betyder baand. Navnet kommer af, at der rundt fjeldet 

 strækker sig en mod øst hældende grænseflade. Over denne 

 reiser sig en fjeldmur, der skiller mellem foden af fjeldet, som 

 er jevntskraanende, nogenledes gronklædt, og den øvre del, som 

 er nøgen og mere utilgjængelig. Denne sidste bestaar, som det 

 fremgaar af egnens geologiske bygning, af Sylenes dioritiske 

 bergart. Den lavere del af Bannaklumpens vestskraaning er 



