1890.] GEOLOGISKE IAGTTAGELSEE EKA TRONDHJEMS STIFT. 35 



En anden ekskursion foregik fra Xedalen i østnordøstlig 

 retning til den vestlige del af Lillesylen, som er det fjeld, der 

 paa rektangel kartet kaldes Storsola. De forholdsvis flade skraa- 

 ninger i syd for Sylenes opragende tinder er dækkede af moræne- 

 grus. I omtrent 1100 meters heide o. h. moder man en 300 m. 

 bred flade, der strækker sig som en afsats langs foden af de 

 egentlige Syltinder. Afsatsen synes at være nogenledes vandret; 

 den ydre rand rager delvis Doget (omtrent 10 m.) op over 

 den indenfor liggende del. I nord for hovedafsatsen sees an- 

 tydning til en mindre, som ligger omtrent 50 m. høiere end den. 

 I den østligste af de sideelve, som rinder ned fra Sylene, er flere 

 steder blottet fast fjeld, saa det i det mindste her er tydeligt, 

 at løsmaterialets masse i afsatsen ikke er betydelig. Paa afstand 

 ser man, at der i syd for Ekornaaen er en lignende afsats langs 

 fjeldsiden i omtrent 900 meters høide. 



R-o. Den udprægede linje, som bemærkedes paa vestsiden af 

 Bannaklumpen, sees her paa sydsiden af Sylen at sænke sig øst- 

 over i fj eldet mellem Bannaklumpen og Lillesylen og i dette sidste 

 fjeld. Ogsaa under denne linje forekommer der kanske noget diori- 

 tisk bergart; en finkornig, temmelig massiv varietet af denne træf- 

 fer man nemlig i foden af Lillesylen og i fjeldet vestenfor. Af 

 fjeldets udseende kan man slutte, at alt ovenfor bestaar af det 

 samme. I den ovenfor omtalte østligste sideelv staar øverst 

 hornblendeskifer faldende mod nord og indeholdende indleiret en 

 del tynde lag af gneis- og granitagtig beskaffenhed. Disse bliver 

 forherskende mod syd henimod Ekornaaen. Ved selve Ekorn- 

 aaen omtrent V2 km. i v. for sideelvens udløb antegnedes fald 

 mod ønø. 



R-o. Da jeg forlod Xedalen, tog jeg veien mod nv. Efterat 

 have passeret Esna nær dens udløb i Nea steg jeg op ad den 

 jevne skraaning, der fører til den med tallet 832 mærkede 

 høide. Fjeldet er beklædt med et moræoedække, som vel sjel- 

 den er mere end 1 m. tykt. Jeg fandt blottet i en liden bæk 

 svagthældende, hornblendeførende stuedalsskifer og høiere oppe 

 en granulitisk bergart, der rimeligvis danner et lidet indleiet 

 parti. Paa toppen staar hornblendeførende stuedalsskifer, der 



3* 



