1890.] GEOLOGISKE IAGTTAGELSER FRA TRONDHJEMS STIFT. 51 



det gjerne rustfarvet. Omtrent paa en strækning af 1 km. i sv. 

 for Tømmerdal har fjeldet et temmelig massivt gneisgranitisk 

 udseende. Nærmest i sv. for Leksviken (geologisk rektangelkart 

 „Skjørn") paa omtrent 3 km. er tjeldets lagning i det hele tåget 

 fladtbølgende. Ved elvens munding i Leksviken staar gneis, der 

 indeholder lys glimmer og er opfyldt med omtrent ertstore 

 hornblendeindivider. Delvis gaar den over til en dioritisk berg- 

 art, idet hornblendemængden tiltager, og kvarts (i det mindste 

 for det blotte eie) forsvinder. Lagningen er bølgende, men vel 

 i det hele fladtliggende ; strækningsstruktur, der hælder til for- 

 skjellig kant, iagttages. 



Bergarten omkring Leksvikens kirke er gneis, der tildels er 

 muskovitrig og gaar over i muskovitskifer. Strøget er øst-vest- 

 ligt; lagningen falder dels nordligt, dels ligger den fladt. Saa- 

 vel i vest for kirken (i Vinjehaugen ved gaarden Q. Vinje) som 

 i øst for for samme (Bjerkanhaugen ved gaarden Bjerkan) er 

 der paavist forekomst af manganertser, et forhold, som sikkerlig 

 staar i forbindelse med den ovenfor beskrevne forekomst af 

 thulitsten, i hvilken manganoxyd indgaar som farvemiddel. Ved 

 mit besøg lykkedes det forresten ikke, uagtet der flere steder er 

 foretaget smaa skjærpningsarbeider, at fremfiude andre prøver 

 af manganerts, end mindre, wadlignende stykker; en nøiere 

 bestemmelse af, hvilke manganertser der er tilstede, har saaledes 

 ikke været gjørlig; indsprængte kise, mest magnetkis, kanske 

 ogsaa magnetjern, fin der man derimod gjerne i de løsbrudte 

 stykker. Manganertsens maade at optræde paa er, efter hvad 

 der berettes, og efter det, man har anledning til at se, rimeligvis 

 saaledes: den forekommer som underordnet bestanddel i fin- til 

 smaakornige masser, der fornemlig bestaar af hornblende-augit- 

 mineraler, granat og andre silikater. Disse ertsførende masser 

 er nyre- til linseformige og har sine største dimensioner liggende 

 som planparallelstrukturen hos den omgivende gneis; mægtig- 

 heden kan være flere meter, men er forresten vanskelig at 

 angive. I overfladen er fjeldet stærkt forvitret og viser okker- 

 dannelse. Fra Bjerkanhaugen lader det ertsførende belte sig 

 efter opgivende forfølge sammenhængende omtrent 2 km. østover. 



4* 



