4 



P. 0. SCHJØTT. 



[No. 2. 



Men derom kan der vistnok tvivles: om værket ogsaa virkelig 

 var af Aristoteles, eller, hvilket nærmest er det samme spørgs- 

 maal, om dets authenticitet som kilde til den atheniensiske 

 historie. Den opgave, jeg her har stillet mig, er at betragte 

 selve det foreliggende værk for at bedomme værdien af de op- 

 lysninger, det giver os om udviklingen af den atheniensiske 

 forfatning, sped elt for den celdre tids vedkommende. 



Begyndelsen af værket mangler, og de første linjer om- 

 handle Kylons opstaud og hans tilhængeres drab, og den blod- 

 skyld, der som følge heraf hvilede over Athen. Her er det 

 paafaldende, at Epimenides fra Kreta, hvis virksomhed i Athen 

 almindelig ansættes til a. 596 f. Chr. og umiddelbart før Solon, 

 anbringes før Drako, hvis lovgivning efter den sædvanlige 

 antagelse falder a. 621 f. Chr. At dette er nærværende 

 forfatters mening, fremgaar tydelig af hans ord, men der synes 

 ikke at kunne være tvivl om, at dette er urigtigt. Epimenides' 

 optræden i Athen afslutter en periode af indre splid. Den 

 betegner en religiøs forsoning som indledning til en politisk 

 udsoning. jDen har saaledes sin plads forud for Solons lov- 

 givning, men ikke forud for Drakos, og forf. giver heller ikke 

 nogen nærmere motivering, hvorfor han anbringer ham her. I 

 og for sig kan nu en feiltagelse paa dette enkelte punkt ikke 

 have saa stor betydning, men jeg tager den med, da den synes 

 at hænge sammen med en anden feiltagelse, den nemlig, hvor- 

 etter forfatteren tillægger Drakos lovgivning den betydning for 

 det atheniensiske statslivs udvikling, som ellers tillægges Solon, 

 altsaa en sammenblanding af disse to faser i Athens historie, og 

 dette er af større betydning. 



I kapitel 2 gives en udsigt over Athens ældste forfatnings- 

 historie. Forf. begynder med archonterne (d. v. s. først, efter 

 hans opfatning: „Kongen", senere tilkom Polemarchos og Archon), 

 der toges efter rigdom og fornem|[byrd og sad, først paa 

 livstid, senere paa 10 aar. Først mange aar senere valgtes de 

 øvrige sexfo: thesmotheterne, da 3mbedet var blevet aarligt. 

 Derpaa nævnes Areopagos, hvis funktion omtales i de almindelige 

 vage udtryk (det skulde „vogte loven"), og saa tilføies: „ Valget 



