1891.] 



Aristoteles: Axhjvafov DoAiTsta. 



13 



tilbøielighed til anekdotkræmmeri — hvad vi ogsaa kjender fra 

 literaturhistorien. 



Den store begivenhed, Areopagos' fald, reduceres til en 

 intrige, der er tilskaaren over schablonen om Themistokles som 

 listighedens repræsentant. Vi har her et exempel paa den til- 

 beielighed til at gjøre det store smaat og omsætte de historiske 

 begivenheder i personlige snurrepiberier, som betegner en lite- 

 rær forfaldsperiode. Den kan neppe tillægges en forfatter som 

 Aristoteles, heller ikke passer den synderlig i en tid som den, 

 Athen havde gjennemlevet, da det kjæmpede sin storartede 

 patriotiske kamp for friheden under og efter Demosthenes. 



Paa samme niveau af historisk tilforladelighed staar paa- 

 standen (pag. 73) om de atheniensiske strategers uduelighed. 

 Der er tale om tiden efter aar 460, da Cimon var fører for det 

 conservative parti. Statsstyr eisen, heder det, blev slap (avfejftai) 

 paa grund af demagogerne. og dertil kom, at mængden af bor- 

 gerne gik til grunde i krigen, Hærene sammensattes nemlig da 

 af borgerne (ix xa-caXdyou), og da strategerne vare uduelige, 

 skjønt af anseede slægter, „saa hændte det altid, at af de udryk- 

 kende hære 2000 eller 3000 blev dræbte, saa at de bedste baade 

 a f almue og de fornemme gik tabt." 



Dette er nu i enhver henseende urigtigt og røber en for- 

 fatter, som staar ganske udenfor den sag, han taler om. De 

 atheniensiske strateger vare ikke uduelige, og allermindst paa den 

 tid, her er tale om-, de vave, sagen seet i sin helhed, endog 

 overraskende dygtige mænd, hvilket ikke blot gjælder den 

 periode, forf. her taler om, men hele tiden til den peloponnesiske 

 krigs slutning og adskillig tid derudover. Kun hvor de politiske 

 stridigheder og parti-intriger griber ind i og virker tilbage paa 

 krigsførelsen t. ex. med hensyn til Kleon, toget mod Sicilien og 

 slaget ved Ægospotamos, er der undtagelser, men disse und- 

 tagelser maa snarere siges at bekræfte end at ophæve regelen. 

 Og dernæst: et tab af 2—3000 hopliter hvert aar, — og det er 

 om disse, der er tale, — vilde have blottet Athen for soldater 

 i løbet af 2 høist 3 aar. Den hele tirade viser saaledes, at 

 forf. staar den tid og de forhold, han taler om, fjærn. 



