1891.] 



MYTHOLOGISKE STUDIER. 



5 



kultur beroede paa den forbindelse og gjensidige paavirkning. 

 som fandt sted iniellem Sennter og Sumero-Akadier. End- 

 videre: at i Grækenland disse to nationaliteter, efter i 

 længere tid at have levet mere eller mindre fredeligt ved 

 siden af hinanden, tilsidst stodte sammen i en kamp paa liv 

 og dod, i hvilken den semitiske race — modsat af det, som 

 skede i Mesopotamien, navnlig Assyrien — laa under. Dette 

 var, som rimeligt, en begivenhed af afgjorende betydning for 

 det forhelleniske Grækenland, og den er ogsaa af sagnet, der 

 i dette punkt tro afspejler folkets historiske erindring — op- 

 fattet og betegnet som saadan. Dette er nemlig betydningen 

 af sagnet om kampene om Theben, hvilket sagn saaledes af- 

 speiler en historisk realitet af stor rækkevidde. 



3) At det var disse selvsamme Pelasger, som undertvang 

 eller fordrev Phoirikerne i Theben, hvis senere bedrifter skildres 

 i de homeriske digte. Det historiske stof, som ligger til grund 

 for disse digte, blev da, efterat aarhundreder vare gaaede hen 

 derover, og det i erindringens clair-obscur var blevet skikket 

 for digterens phantasirige behandling, samlet af Grækere og 

 stobt i den poetiske form, som vi nu beundre. ]\Ien selve 

 handlingen foregik paa fremmed grund med fremmede o: ikke 

 græske aktorer. Det vil sige: De Achæer, Danaer etc., som vi 

 stode paa hos Homer, ere netop. hvad de kaldes, nemlig: 

 Achæer og Danaer, men ikke Hellener. Kampene om Troia 

 ere vistnok saaledes, uagtet vi ikke kjende andet og mere til 

 dem, end hvad vi hore af Homer, ligesaalidt som kampene om 

 Theben, grebne ud af luften, og de tilhore, som nævnt, den pe- 

 lasgiske periode, d. v. s. den periode, der gik nærmest forud for 

 den helleniske, der igjen begynder med den doriske vandring. 



Den opfatohig af Grækenlands ældste historie, som jeg 

 her har givet i summarisk korthed, stemmer som bekjendt 

 med den, vi finde hos vore græske kilder, blandt hvilke jeg 

 specielt vil fremhæve „historiens fader" Herodot. Den støttes 

 paa en overraskende maade af de nyeste forskninger og fimd ; 

 jeg tænker her i forste række paa "Stenen fra Lemnos', ved hvil- 

 ken det „berygtede Pelasgersporgsmaal" for en væsentlig del 



