18 



P. O. SCHJØTT. 



[No. 7* 



oprindelige gud for sindets renhed og for forsoning (xa^apuir). 

 Han er nemlig — effcer navnet — sønnen, der ofres som son- 

 offer. I Delphi og overhovedet de nordlige egne af Græken- 

 land ligesom ogsaa i de tilstødende illyriske egne var Apollo 

 og Dionys nær forbundne, saa at de endog nærmest synes at 

 være to forskjellige sider af samme person. Fra græsk stand- 

 punkt er dette uforklarligt. Der er nemlig ingen tilsyne- 

 ladende berøring mulig imellem himmelens straalende gud, 

 som vandrer sin bane høit over jordelivets sorger og nød, og 

 Dionysos, frugtbarhedens, vinens og mysteriernes gud, som plages, 

 dræbes og „ ofres til guderne skjønt selv gud, for at memieskene 

 ved ham skal faa velsignelse" (Eur. Bacchæ 284 f.). Fra den 

 orientalske, d. v. s. assyriske religions standpunkt ligger forkla- 

 ringen nær. Dionysos er solguden, der dør i sin ungdom og 

 skjønhed, d. v. s. frugtbarhedens gud: Han har bevaret denne 

 side af den orientalske original, medens de øvrige ere gaaede 

 over til Apoll. Og endnu mere: Ligesom Apollos funktioner 

 støde sammen med Zeus', saaledes er det samme tilfælde med 

 Dionysos. Ogsaa denne optræder nemlig leilighedsvis som den 

 øverste gud, hvilket ogsaa forklarer, at den phønikiske Meilichos 

 (Melek eller Moloch) siges at være snart Zeus, snart Dionysos. 



Vi staa her overfor et fundamentalt spørgsmaal m. h. t. 

 forstaaelsen af den græske religion. Dens personer optræde 

 i faste former, med bestemte omrids og klare grændser. Dette 

 er ogsaa hvad vi kan vente af den græske aands kunstneriske 

 formsands. Kunstens fe har rørt dem med sin tryllestav. De 

 træde frem for os som personer i et drama, bestemte, rolige, 

 ubefangne, som om de aldrig havde været andet end det, de 

 nu gi ve sig ud for at være. Men man maa her mindes Sirener- 

 nes sang til Odysseus: idixsv tyvihwi 7ro\Xa Xsysiv aXrjorsam 

 o{j.oia d. e.: Kunsten skuffer. De klare omrids bero paa en 

 fiktion. De forskjellige gude skikkelser ere i virkeligheden 

 kun forskjellige aabenbaringsf ormer af samme religiøse idé. At 

 dette er tilfælde med de kvindelige guddomme, har man allerede 

 længe vidst. Here, Artemis, Aphrodite, Demeter, tildels Athene 

 ere alle aabenbaringsformer af den ene assyriske Istar, som ad 



