34 



Irer som hos Islændinger Led af Dialogen eller er lagt i en af 

 de optrædende Personers Mund. Her ter man neppe betvivle 

 den historiske Saminenhæng, og at Irerne er de paavirkende, 

 Nordboerne de modtagende. 



Enkelte karakteristiske Optrin i de to Folks Sagaer er 

 væsentlig de samme. En Unggut, som intet ved om sin Faders 

 Drab eller Banemand, færdes sorgles i Flokken paa Legepladsen 

 og viser sig de andre overlegen i Styrke. Da udtaler en Rest 

 i Flokken: „Bedre var det, du tænkte paa din Faders Drab," 

 og denne Røst vækker den Unge til Daad. 



Enkelte typiske episke Udtryk er nær beslægtede. I den 

 islandske Saga heder det, naar Uvenner skilles: Ikke er det 

 fortalt, at de skiftede Hilsener. I den irske: Han skiltes fra 

 dem og gav dem ingen Velsignelse og fik ingen af dem. I 

 begge Folks Fortællinger indfores undertiden Taler, hvis Ord 

 bestaar af Gaader og Ordspil, som kun en, der er klogere end 

 andre, forstaar. 



De typiske Motiver og Sagntræk er ofte beslægtede hos- 

 Irer og Islændinger: at en Mand ved et Løfte er forpligtet til 

 at hævne en Vens Død. At Ulykke varsles ved, at Vaaben 

 klinge. At et Vaaben angriber af sig selv. Og saa fremdeles. 

 Men ved de fleste af disse Motiver vil først Fremtidens Gransk- 

 ning kunne afgjøre, hvorledes Forholdet historisk skal opfattes. 



Ved de islandske Fortællinger, som nærmest ikke gjengive 

 virkelige Tildragelser i det menneskelige Liv, men er Fantasiens 

 Skabninger, lader det sig sikrere paavise, at deres Indhold er 

 paavirket af Nordboernes Ophold i Irland. Jeg vælger et 

 Exempel fra Thorsmythen. Thor er en ægte germansk Gud. 

 Saalangt vor Kundskab rækker tilbage, dyrkede de vestgerman- 

 ske Folk en Gud, hvem de gav Tordenens Navn. De forestilte 

 sig ham som uhyre stærk og væbnet med en Hammer eller 

 Slægge, der havde viende Kraft, og de saa i ham Wodans, 

 Odens Søn. Men saaledes som vi i Norden fra Vikingetiden af 

 finde Thor i Folkets Tro, Digtning og Dyrkelse, er det tydeligt, 



