45 



eneste almengyldige Meddelelsesform, hvori Aandens Skatte ned- 

 lagdes. Digterne vare Folkets af Guddommen selv inspirerede 

 Lærere, de fremfor alle andre vise baade i guddommelige og men- 

 neskelige Ting, men den fra oven stammende Visdom kunde ikke 

 gjøre sig gjældende som ærefrygtindgydende og som imponerende, 

 uden ved at fremsættes i dunkel Form, ligesom paa den anden 

 Side den Sandhed gjør størst Indtryk, som man med egne An- 

 strengelser har tilegnet sig. Den indirekte Meddelelsesmaade, 

 hvortil blandt andet ogsaa kan henregnes Anvendelse af Myther, 

 der spille en saa stor Rolle i Pindars Digtning, er saaledes af 

 Digteren tilsigtet baade af æsthetiske Hensyn og, om man vil, 

 af psychologisk Beregning. At saa er, udtaler Pindar selv i 2 

 01. 91 ff. „.Teg har", siger han her, „mange hurtige Pile under 

 min Arm i mit Kogger, og de tone forstaaeligt for de Kloge, men 

 i det hele behøve de en Tolk." Imidlertid er der, foruden disse 

 Hensyn af en ganske almindelig Natur, ogsaa specielle Aarsager, 

 som i de enkelte Tilfælde lagde Digteren fordum — som delægge 

 Fortolkerne nu — Vanskeligheder i Veien. Dette er t. Ex. Til- 

 fælde, hvor han i Digte til sine mægtige Velyndere føler sig i 

 Omstændighedernes Medfør og i Lydighed mod sit ophøiede Dig- 

 terkald drevet til at udtale Tanker, der mere ere sande end 

 behagelige at høre, men hvis Form paa den anden Side maatte 

 være saadan, at baade den fine Skjønhedslinie ikke overskredes, 

 og at ligesaa Digteren kunde tage det tilbørlige personlige Hen- 

 syn, som udkrævedes til ikke at støde en græsk Enevoldsherres 

 lunefulde Majestæt. Alle disse Vanskeligheder støde sammen i 

 den 2den Pythiske Ode, som derfor paa sine Steder er ikke lidet 

 dunkel og saavel i det hele som det enkelte har været Gjenstand 

 for en Tvist, hvor de dygtigste Fortolkeres Meninger gaa vidt fra 

 hinanden. Uagtet det nærmest er enkelte Punkter, hvorved jeg 

 tænker at dvæle, er det dog til disses Belysning nødvendigt at 

 behandle Digtet i sin Helhed, ua det enkelte ikke løsrevet kan 

 forstaaes, men først i Sammenhæng med det hele finder sin 

 Forklaring. 



Der er i Digtet intet, som giver os noget Holdepunkt for at 



