53 



passer ocitjo de cantilenis. Det bør rimeligvis forklares = Ol. 1. 72 

 i Bet. paakalde og7rpo = uttép til Bedste eller Forsvar for, som ofte. 

 Hiero anraabes som Byens Beskytter og bedste Værn af dem, som 

 mest trænge Beskyttelse, nemlig de ubeskyttede Kvinder. Han 

 hædredes som Skytsgud, fordi han havde frelst dem fra Anaxilaus. 

 Dette er ganske i den gamle Tids Aand. Som et Exempel blandt 

 flere paa, at mægtige Beskyttere vises guddommelig Ære, kan an- 

 føres fra en senere Tid Liv. 32, 25, hvor Macedonerkongen Philip 

 nævnes i Argos i offentlig Bøn ved Siden af Juppiter Apoll og 

 Herakles. 



[j.aivo|j.£va^ 9. geil, cfr. Xen. Cyr. 3. 1. 39 agpov, vellystig. V. 25. 



7cots koli tov fxovra er den Læsemaade, hvorefter jeg har over- V. 36. 

 sat, og som jeg tror er den rette i dette vanskelige og meget om- 

 stridte Sted. Haandskrifterne har: tcoti x. t. "xovxa (snart som 

 Præsens, et enkelt som Aor.), men ogsaa tcots x. t. f.; Boeckh 

 læser efter en Conjectur tcotc xoitov "xovtoc, hvilket vistnok giver 

 Mening, men en ganske overflødig og derfor forstyrrende. Schnei- 

 dewins tcots x<x'.tov eXovxa er ganske uden Mening, for ei at tale om 

 andre Conjecturer. fxovxa har her kort t, medens Cxw har 1 langt. 

 Af Cxsnrjc og Cxavo sees, at 1 i denne Stamme er kort, Stammen 

 i fx(o er saaledes dannet ved Vokalforlængelse som r/jxo, St. uax, 

 og den rene Stamme kommer her frem i Aor. Jeg forklarer her 

 Txo efter den Betydning, som fremtræder i fxfenrjc, der jo i Virke- 

 lighed er = Txwv, og som ogsaa gjenfindes i xvsojjiat og fxavw 

 nemlig : komme som bønfaldende. — suvat er vel subjektivt at fatte 

 Begjærlighed efter Samleie. — Meningen af disse Ord tcots y.a.1 tov 

 Cxovto, bliver altsaa den : Den onde sandselige Lyst fristede og 

 styrtede i Ulykke selv den, der havde søgt Ly ved Arnens Fred, 

 og som fremfor Alle burde respektere dens Renhed. Men saa 

 mægtig er sandselig Begjær, at selv dette ei afholdt ham. Dog 

 som Brøden var stor, saa var og Straffen frygtelig. Pindar skil- 

 dres selv som en Mand, hvis kunstneriske Gemyt var let tilgjæn- 

 geligt og aabent for kvindelig Skjønhed. Han tør altsaa her tale 

 som Sagkyndig. Hans Natur fornægter sig heller iklse i det føl- 

 gende (<|>s08o£ yXuxu, xaXcv 7aj|j.a), hvis skjelmske Lethed harmo- 

 nerer fuldkommen med Digtets Alvor forresten. 



