343 



som bedrøver Hjertet og afbryder Tilfredsheden. Thi jeg tænker, 

 at du stedse skal leve i uophørlig Fryd og Glæde og med mun- 

 tert Sind." „Men," sagde Sønnen, „paa denne Maade lever jeg 

 ikke glad og munter, men plages meget mere og ængstes . . . . 

 thi jeg længes efter at see, hvad der er udenfor disse Porte. Der- 

 som du derfor vil, at jeg ikke skal føre et smertemldt Liv, saa 

 befal, at jeg kan drage hen, hvor jeg vil, og fryde min Sjæl ved 

 Synet af Gjenstande, som jeg hidtil ikke harseet." (p. 32.) Kon- 

 gen blev bedrøvet, men gav efter. Han befalede strax at op- 

 sadle udvalgte Heste og beordre en for en Konge passende Liv- 

 vagt, og at han kunde drage heu, hvor han vilde — idet han paa- 

 lagde dem, som skulde være med ham, at de ikke maatte lade 

 noget ubehageligt møde ham, men vise ham alt, hvad der var 

 skjønt og fornøieligt, samt at paa Veiene Chor af Musikanter og 

 Sangere skulde lade sig høre, saa at hans Sind kunde være be- 

 skjæftiget og tilfreds. 



En Dag saa Kongesønnen, uden at hans Ledsagere mærkede 

 det, to Mænd, af hvilke den ene var vanfør og den anden blind. 

 Ved Synet heraf følte han Væmmelse og sagde til dem, som vare 

 med ham: „Hvem ere disse, og hvordan ere de blevne saa usle?" 

 Man svarede ham, at det var Lidelser, som pleiede at ramme de 

 Dødelige formedelst fordærvede Vædsker i Legemet. Paa hans 

 Spørgsmaal, om alle Mennesker vare underkastede saadanne Li- 

 delser, fik han et benegtende Svar, og paa Spørgsmaal om, hvilke 

 Mennesker de kunde ramme, svarede man, (p. 33) at det Tilkom- 

 mende var skjult for de Dødelige. Nu taug Kongesønnen, men 

 blev hjertelig bedrøvet, og hans Ansigt skiftede Farve. 



Da han nogle Dage efter drog ud, mødte han en bedaget 

 Olding med rynket Aasyn, krum Ryg, vaklende Been, ganske 

 hvidhaaret, tandløs og stam. Han blev forbauset og nærmede sig 

 til ham for at erfare, hvordan det forholdt sig. De Tilstedevæ- 

 rende forklarede, at med Alderen tabe Kræfterne sig, og da bliver 

 man saa elendig. „Hvad er saa Enden derpaa?" sagde han. De 

 svarede: „Da modtager Døden ham." „Forestaaer da," sagde 

 han, „dette alle Mennesker, eller rammer det kun nogle afdem?" 



