350 



og oversætte den paa Pehlevi, Persiens daværende Sprog. En 

 lærd Læge, Barznieh, blev sendt; han hentede Bogen, der in- 

 deholdt Bidpais Fabler, hvilke han oversatte. Men denne Over- 

 sættelse er forlængst tabt, og af Originalen tindes kun Brudstyk- 

 ker i forskjellige Samlinger af indiske Fortællinger. Kun den 

 arabiske Oversættelse er heel naaet til vore Tider. I Fortalen 

 hertil leverer Abd-Allah ogsaa en Oversættelse af Barzniehs Lev- 

 netsløb, forfattet af nysnævnte Busurdjemihr. Det er i denne Bio- 

 graphie, ovennævnte Allegorie findes og lægges i Barzniehs Mnnd. 



Menneskeslægten, siger Barznieh, ligner en Mand, som tager 

 Flugten for en rasende Elephant og stiger ned i en Brønd, hvor 

 han holder sig i to Grene, som ligge over Mundingen, idet han 

 sætter Fødderne paa Noget, som rager frem nede i Brønden ; men 

 dette er fire Slanger, som stikke Hovederne frem fra sine Huller. 

 Paa Bunden seer han en Drage, som med opspilet Gab venter 

 paa det Øieblik, han falder ned, for at sønderrive ham. Han 

 vender dernæst sit Blik til de to Grene, som han holder sig i, og 

 seer paa det Sted, hvor de skyde frem fraTræet, to Rotter, den 

 ene sort og den anden hvid, hvilke uophørlig gnave paa dem. 

 Han faaer med det samme Øie paa en Bikube tæt ved sig og 

 giver sig ifærd med at spise Honning ; og den Nydelse, han finder 

 deri, bringer ham til at glemme de Slanger, hvorpaa han staaer, 

 de Rotter, der gnave paa de Grene, hvori han holder sig, og den 

 Fare, der hvert Øieblik truer ham med at blive et Bytte for den 

 Drage, der lurer paa det Øieblik, han vil falde ned, for at fortære 

 ham. Hans Ubesindighed ogSelvskuffelse ophøre kun med hans Liv. 



Brønden er Verden, fuld af Farer og Elendighed. De fire 

 Slanger ere de fire Vædsker, hvis Blanding danner vort Legeme, 

 men som, naar deres Ligevægt forstyrres, blive til' ligesaamange 

 dræbende Gifte. De to Rotter, den sorte og den hvide, er Dagen 

 og Natten, hvis Afvexling fortærer vort Liv. Dragen er det uund- 

 gaaelige Maal, som venter os alle. Honningen endelig er d<| 

 sandselige Forlystelser, hvis falske Sødme forfører os og leder o 

 bort fra den Vei, hvorpaa vi bør vandre. 1 



1 Denne Allegorie tindes i den oldnorske Udgave S. 56—57. 



