Nogle Strøbemærkninger om ■ Bevidsthedens Væsen, m. M. 



Af C. Winter-Hjelm. 



(Foredraget i Møderne den 25 Novbr. og 9 Decbr. 1870). 



Naar der handles om en Tings Væsen, da er man allerede 

 fra den umiddelbare Iagttagelse kommen ind paa den middelbare 

 Erkjendelses Omraade. Man indseer da, at det, som falder i 

 Sandsen, ikke er Tingens Væsen (det Indre eller Potentielle), 

 men kun dens Virkelighed (det Ydre eller Actuelle). Naar det 

 gjælder" Bevidsthedens Natur, sætter man imidlertid ofte det Po- 

 tentielle ud af Betragtning som stridende mod dens Begreb, og 

 anseer alene det Actuelle som dens Væsen, idet Forestillingen 

 om potentiel (o: ubevidst) Bevidsthed betragtes som en skrigende 

 Modsigelse, hvilket den tilsyneladende ogsaa er. Derfor siger 

 den ældre Fichte: „Das Ich ist nur, insoweit es sich selber 

 setzt" — altsaa ikke i drømløs Søvn, og ikke videre, end det er 

 sig bevidst, og dette er den strenge Følge af al egentlig Idealisme. 

 Den egentlige Idealist kan ad den speculative Vei ikke komme 

 ud af Forestillingen og over til Tingen (Kants „Ding an sich"), 

 medens han i Livet dog, ligesom andre Mennesker, bygger paa 

 den uafviselige Bevidsthed om en mere og mindre bekjendt reel 

 Udenverden og indretter sig deretter. I Theorien Ander han 

 derimod ingen Realitet udenfor sin actuelle Bevidstheds subjective 

 Indhold, og der kan saaledes hos ham ikke være Tale om nogen 

 potentiel eller latent Bevidsthed, trods Alt, hvad han ved nær- 

 mere Betragtning af den actuelle Bevidstheds Kjendsgjerninger 

 opdager i sit Indre af det, som han før ikke har været sig bevidst, 

 eller gjenkalder i sin Erindring af det, som tidligere har staaet 

 i Forgrunden, men senere er traadt i Baggrunden. Den egentlige 



