419 



selve de almindelige Naturkræfter til Stoffe af materiel Beskaf- 

 fenhed i sædvanlig Forstand, men skjelner mellem Kraft og Stof 

 i Modsætning til hinanden, saa mener man dog, at alle Natur- 

 kræfter maa have et materielt Substrat at virke i, og dette 

 Substrat, der saaledes ikke selv skal være Kraft, forestiller man 

 sig som en død Masse, der dog skal bære Kræfterne, medens 

 den ved deres Paavirkning modtager forskjellige Skikkelser, som 

 den beholder, efter at Virksomheden er ophørt. Dette Substrat 

 maatte i alle Fald tydeligst vise sig som død Masse i Urstoffene. 

 Men naar disse alligevel helt og holdent tee sig som Kræfter, der 

 efter sin Natur og de Betingelser, hvorunder de sættes, snart 

 forbinde, snart adskille sig i forskjellige Forhold og have slaaende 

 Virkninger, da viser Substratet sig som et Hjærnespind, hvad 

 enten det skal bestaae af usammenhængende Atomer (den ældre 

 Materialisme) eller af sammennængende Masse (den nyere Ma- 

 terialisme), og det saa meget mere, som Forbindelsen eller Sam- 

 menhænget maa beroe paa en samlende Kraft, der saaledes bliver 

 det Heles Bærer, følgelig maa hvile paa sig selv. Anledningen 

 til dette Hjærnespind af en død Masse som Substrat for Kræfterne 

 er uden Tvivl den, at man ikke formaaer at betragte den sandselige 

 Gjenstand, saa længe den tilsyneladende er uforandret, som Ex- 

 ponent af Forholdet mellem samvirkende Kræfter, men som sagt 

 anseer den for en Substants, der, naar den har faaet sin Skik- 

 kelse af Kræfterne, da vedbliver som uvirksom død Masse, om 

 end alle Kræfter har forladt den, uagtet som vist selve Substratet 

 maatte være en Grundkraft, ved hvis Forsvinden Tingen maatte 

 blive til Intet. Man gjør imidlertid den Forskjel mellem aandelige 

 og legemlige Kræfter, at kun disse skulle tiltrænge, hine ikke 

 behøve noget Substrat. Men laa det i Begrebet Kraft, at den 

 maatte have et Substrat at virke i, fik man vel ogsaa underskyde 

 Menneskeaanden ja selv Gud et Substrat, saa meget mere, som 

 man ikke har seet nogen Aabenbarelse af Menneskeaanden uden 

 gjennem et Legeme, eller af Gud uden gjennem Naturen og 

 Mennesket. Man er for Resten endoer gaaet saa vidt i sin abso- 



lute Dualisme, at man har seet sig nødt til at tye til en harmonia 



27* 



