420 



praestabilita for at forklare sig Forbindelsen inellem den aande- 

 lige og den legemlige Virksomhed hos Mennesket. Imidlertid 

 maa man ved nogen Eftertanke i det Mindste kunne indsee, at 

 Legemet, trods al organisk Kernisme, ikke væsentlig kan bestaae 

 af de Stoffe, som det i uophørlig Vexel optager, forvandler og 

 forskyder, men at det sande Legeme maa være den blivende 

 Livskraft, som ved Hjælp af lige Næringsmidler skaber de for- 

 skjellige eiendommelige Organer, holder den hele Organisme i 

 forholdsmæssig Vexelvirken, gjenopretter den af tilfældige Aar- 

 sager brudte Ligevegt og heler beskadigede Organer, ja i lavere 

 Organismer endog gjenfrembringer tabte Lemmer — hvorved den 

 tillige lægger Uforgængeligheden af sit individuelle Væsen for 

 Dagen, ligesom Urstoffene, der efter den inderligste Forbindelse, 

 hvorved de synes helt forsvundne i et nyt Legeme, dog ved Op- 

 løsning vise sig baade qvalitativ og qvantitativ uforandrede. Og 

 naar der spørges, om denne eiendommelige Livskraft — der til 

 Sjælens Behov skaber og opholder en saa vidunderlig vel beregnet 

 Organisme — er Sjælen selv eller en derfra forskjellig Kraft, da 

 kan Svaret heller ikke være synderlig tvivlsomt. Bevidstløsheden 

 i det normale vegetative Liv er intet Bevis for, at ikke Sjælen 

 selv skaber sit eget Legeme, thi den har ogsaa i aandeligt Hen- 

 seende sin Natside, og det ikke mindre end i legemligt Henseende. 

 Derimod viser Sjælelivet sig i sine udvortes frerntrædende Ytrin- 

 ger paa en saa slaaende Maade identisk med sit Legeme, at der 

 trods den aldrig forsvindende Modsætning ikke levnes nogen 

 fornuftig Tvivl om Enheden af det legemlige og det aandelige 

 Væsen, ligesom Selvbevidstheden saa vel i sin legemlige Smerte 

 som i sin legemlige Lyst og sin legemlige Virken uafviselig 

 vidner om denne Enhed. Det Legemlige maatte i alle Fald be- 

 tragtes som nødvendigt Substrat for den ellers ikke tilsynekom- 

 mende aandelige Virksomhed, hvorved denne altsaa dog kom 

 under samme Kategori i saa Henseende, som de legemlige Kræfter. 

 Der er saaledes intet Holdepunkt for den ovenberørte absolute 

 Dualisme, medens det sande Identitetsbegreb som Udtryk for 

 Enhed i al Modsætning og Modsætning i al Enhed altid 



