426 



Enhed og deres Endelighed i dets Flerhed, forvandle sig til en 

 uendelig Stræben, og derved til Kræfter med Bevægelse og For- 

 andring, i gjensidig Vexelvirken langt ud over det snevrere 

 Omfang, hvortil de typisk ere indskrænkede. Naar man i dette 

 Forhold finder en uopløselig Modsigelse, da skal man dog ikke 

 kunne negte, at det ved nærmere Undersøgelse gjenfindes over- 

 alt som Grundforhold, og at det er dette Forhold, der ogsaa 

 giver Bevidstheden Liv og Bevægelse ved at drive Tanken om- 

 kring fra Modsigelse til Modsigelse, om man saa vil kalde det, 

 eller fra Modsætning til Modsætning, som vi ville kalde det, idet 

 den ved nærmere Betragtning af ethvert Begreb deri finder det 

 Modsatte indeholdt som dets Correlat. Denne indre og uopløse- 

 lige Forbindelse mellem Modsætningerne, hvorved Begreberne 

 faae sin Bestemthed, er i Sandhed ingen blot Tankeform, men 

 en i Tingenes almindelige Natur grundet Gjenstandsform, en reel 

 Copula, der ingen virkelig Modsigelse indeholder. Anderledes 

 forholder det sig med ensidige Forestillinger, t. Ex. det gængse 

 Frihedsbegreb. Dette Begreb, der indeholder en af de paata- 

 ' geligste virkelige Modsigelser, lader sig alene forklare derved, 

 at Viljen, som altid er Exponenten af Forholdet mellem vexel- 

 virkende Bevægaarsager, ofte viser sig i Bevidstheden som det 

 abstracte Jegs umotiverede Selvbestemmelse, fordi Bevægaarsa- 

 gerne i sin Vexelvirken ofte flyde sammen i den dunkle Bag- 

 grund, skjønt Viljen i Almindelighed følger Diagonalen af 

 Bevægaarsagemes Parallelogram (sit venia verbo) — hvilken i 

 sin Fortløben just ikke danner nogen ret Linie — og kun. hvor 

 Spørgsmaalet er om Valget mellem aldeles bestemte og uforene- 

 lige Vexelled, bestemmes ved den stærkeste Bevæggrund alene. 



Den ovenberørte uendelige Stræben gaaer imidlertid i sin 

 Selviskhed endog saa vidt, at man ofte betragter Viljen som alene 

 udgaaende fra det abstracte individuelle Jeg, selv hvor den dog 

 aabenbar gjennem Samvittigheden afgjorende er bestemt af det 

 absolute Jeg; thi Selviskheden fordunkler Menneskets Gudsbe- 

 vidsthed i den Grad, at man ikke formaaer at skjelne mellem 

 de egoistiske Drifter, der alene høre En selv til, og de høiere 



