456 



at tale om, at Aristoteles der ikke udelukkende taler om Anaxa- 

 goras, men tager ham sammen med „de Øvrige, der følge samme 

 Beviismaade." 



Det var dog i sig selv ikke urimeligt, at senere Forskere, 

 der behandlede samme Emne, som Forgjængere, toge Sagen efter- 

 haanden grundigere og udførligere, aden at man derfor behøver 

 at forudsætte noget mellemkommende modsat System. Thi som 

 Modstandere have de ikke altid just philosophiske Systemer, men 

 udbredte populære Meninger. Anaxagoras og de Øvrige, som 

 Aristoteles dadler, synes nu netop at have havt saadanne for Øie, 

 idet de paavise, at Luften er noget Virkeligt, hvilket den Uoplyste 

 let overseer. Zeller indrømmer selv, at dette Beviis mod det Tomme 

 er utilstrækkeligt 1 — navnlig, kan man tilføie, mod det atomi- 

 stiske Tomme. Man maatte saaledes snarere kunne slutte, at 

 Anaxagoras ikke har kjendt denne Lære; ellers maatte han have 

 gaaet grundigere tilverks. Et saadant Indtryk faaer man ogsaa 

 ved videre at forfølge Aristoteles's Yttringer paa hiint Sted. Thi 

 han bemerker udtrykkelig, at hine Grunde slet ikke lade sig bruge 

 mod det Begreb om det Tomme, som Leukip og Demokrit have 

 opstillet, hvilke snarere have gaaet ind paa Problemet, hvilket 

 de Første ikke engang have mødt ved Indgangen. 



Naar Zeller i Forbindelse hermed henviser til et Par Frag- 

 menter af Anaxagoras, hvor denne fremhæver Tilværelsens Een- 

 hed og benegter Stoffernes Adskillelse, saa kunne vi heri saa 

 meget mindre see noget bestemt Hensyn til Atomistiken, som 

 ganske lignende Yttringer forekomme allerede hos Parmenides. 



Saaledes heder det hos Parmenides v. 78 fgg. (hos Mullach) 



Ou8s StatpsTov scrav, stcsi jcav sart. v ojj.oiov, 

 ouSs xi to] ixaXXov, to xsv slpyov [xiv Juvs^safrai, 

 ouSs ti ^sipoTspov • Tcav 5s ttXsov iazlv sovtoc* 

 tw £uvs)(s£ Trav sjtiv, sov yap sovti izsXcLfei. 



og v. 91 fgg. 



1 Zeller 1, 679. 



