459 



mistiken, saa maatte man netop vente et Forsøg paa at bevise 

 Bevægelsens Mulighed uden det Tomme. Men hertil findes 

 neppe Spor. 



Overhoved er den hele Tale om den væsentlig forhøiede Be- 

 tydning af Læren om det Tomme kun en tvungen Nødhjælp til 

 at bortforklare den utvivlsomt tidligere Forekomst af denne Lære, 

 der, uafhængigt af Atomistiken, har været noksom baade forfeg- 

 tet og bestridt, til uden det sidste Systems Mellemkomst at moti- 

 vere Anaxagoras's Behandling deraf. 



Zeller har seet, at naar han skulde gjøre det sandsynligt, at 

 Anaxagoras i sin Lære om det Tomme nødvendigviis maatte have 

 tåget Hensyn til Atomisterne, saa maatte det Samme — ja i for- 

 høiet Grad — gjælde om Melissos. Saa langt har Conseqventsen 

 ført ham. Men den sidste Conseqvents heraf har han dog ikke 

 draget. Thi, forudsat, at det fremhævede Punkt var af væsentlig 

 Betydning til at bestemme Systemernes Orden — og som saadant 

 bliver det jo behandlet — , maatte det føre til, i den hele syste- 

 matiske Sammenhæng at sætte ikke alene Anaxagoras, men lige- 

 saavel Melissos bagefter Atomisterne. Men er nu dette vist med- 

 rette forekommet Zeller altfor urimeligt, saa bortfalder dermed 

 ogsaa denne Grund til at sætte Anaxagoras efter Atomisterne. 

 Thi i dette Punkt maa han dele Skjebne med Melissos; ja Grun- 

 den kunde endog være saameget sterkere for den Sidstes Ved- 

 kommende, som han sandsynligviis er ikke lidet yngre. 



Sagen er vel ellers den, at selv om det kunde bevises — hvil- 

 ket ifølge det Foregaaende ingenlunde er beviist og hvad der 

 ikke engang forekommer mig sandsynligt — at Anaxagoras (eller 

 Melissos) virkelig i sin Polemik imod det Tomme havde havtLeu- 

 kip for Øie, saa vilde dette ingenlunde være tilstrækkelig Grund 

 til i Systemernes historisk-dialektiske Udvikling at sætte Hiin efter 

 Denne. Thi forudsat, som der jo kan være nogen Grund til (uag- 

 tet Leukips Levealder stedse bliver høist uvis), at Anaxagoras og 

 Leukip ere samtidige, ja selv om den Sidste var adskilligt yngre 

 — saa er der Intet iveien for at antage, at Anaxagoras, om end 

 hans philosophiske Hovedretning havde ganske andre Forudsæt- 



