461 



Lidet, naar Zeller' igjen for at støtte denne Gisning beraaber sig 

 paa den Agtelse, som Aristoteles overhoved viser for Demokrit. 



Men selv om vi skulle gaae ind paa, i hiint aristoteliske Rai- 

 sonnement om den uendelige Deelbarhed, der vilde opløse det 

 Værende i Intet, at gjenfinde Demokrits væsentlige Grund for sin 

 endelige Deelbarhed — og vi ville endog gjerne indrømme, at 

 dette har en vis Sandsynlighed — : saa ligger deri ingenlunde 

 nogen Grund til at antage Anaxagoras's Tanke om en uendelig 

 Deelbarhed som polemisk afhængig deraf eller fremgaaen som en 

 udtrykkelig Modsætning dertil. Snarere vil man her faae Ind- 

 trykket af en omvendt Afhængighed allerede af den Grund, at 

 den Demokrit tillagte Argurnentation mod den uendelige Deelbar- 

 hed viser sig langt mere. udviklet og gjennemreflecteret end det 

 Beviis for det Modsatte, som vi finde hos Anaxagoras. Man kan 

 her maaskee sige, at det mere udviklede Raisonnement tilhører 

 Aristoteles, og at Ingen kan vide, hvor meget der egentlig tilhø- 

 rer Demokrit; men i samme Grad svinder Grunden under hele 

 det Argument, som hentes fra hiint aristoteliske Sted. Dog det 

 er ikke alene Udførelsen, men Tanken i sig selv, som i den an- 

 tagne demokritiske Betragtning tyder paa mere fremskreden Re- 

 flexion, end hos Anaxagoras. Hos den Sidste bliver den uende- 

 lige Deelbarhed igrunden slet ikke beviist, men kun ligefrem for- 

 udsat, og det bliver da kun paaviist som liggende i dens Begreb, 

 at der ikke kan tænkes noget absolut Mindste. Tanken er jo 

 kun den (naar vi optage Zellers smukke Conjectur Tctrrj for to ixrj), 

 at der kan ikke være noget absolut Mindste, fordi Delingen stedse 

 kan tænkes forudsat og jeg aldrig kan komme til noget saa Lidet, 

 at den næste Deling vilde tilintetgjøre det. Men netop en saadan 

 Forudsætning vilde neppe kunne have det, saa at sige, uskyldige 

 Præg, hvis en udtrykkelig Bestridelse af den hele Idee allerede 

 havde fundet Sted og var Anaxagoras bekjendt. At Deelbarhe- 

 den, naar den overhoved skulde tænkes, maatte tænkes uendelig, 

 var allerede en eleatisk Forudsætning; den indirecte Tilbageslut- 

 ning, som Zenon deraf havde draget, at der altsaa ikke kunde 

 existere nogen Delelighed, men at det Værende kun er Eet og 



