462 



Udeleligfc, var udenfor Eleatismen for længe siden forladt, idet 

 netop det Værendes Mangfoldighed endog var stillet i Forgrunden. 

 Mangfoldigheden gjør sig selv saa sterkt gjældende, naar man 

 træder Virkeligheden nærmere, og den kan desuden, som Platon 

 i sin Parmenides har viist, af den eleatiske Eenhed selv dialektisk 

 paavises. At denne Mangfoldighed nu ogsaa maatte tåges som 

 uendelig, var en nærliggende Consequents; thi med Empedokles 

 at blive staaende ved de fire Elementer, maatte snart vise sig 

 overfladiskt og utilfredsstillende. Ja Empedokles synes (åbixev) 

 endog selv efter Aristoteles^ Yttring (de Coelo III, 6. 305, a. 1.) 

 at have antaget .sine Elementer bestaaende af uendeligt deelbare, 

 skjønt ikke uendelig deelte Dele — en Distinction, der imidlertid 

 ialfald fordetførste er forbleven uden Frugt og først er kommen 

 til Klarhed i Aristoteles^ Løsning af Delelighedens Problem samt 

 overhoved i hans Lære om og svTeXs/sia. 



Hvis der saaledes i det omtalte Fragment af Anaxagoras om 

 den uendelige Delelighed er nogen Polemik, saa er den vistnok 

 nærmest rettet mod den eleatiske Tanke, der forkaster al Dele- 

 lighed, fordi den — efter Zenons Mening — som uendelig vil op- 

 løse det Værende i Intet. Anaxagoras siger derimod, at hvor 

 uendelig Deleligheden end tænkes, saa er Resultatet aldrig Intet, 

 efterdi det Værende ikke kan bestaae af ikkeværende Dele. Her 

 er altsaa endnu, som man kunde vente sig fordetførste, Modsæt- 

 ningen mellem Extremerne : enten en uendelig Delelighed, eller 

 ingen. Den Middelvei at antage vel en Delelighed, men en en- 

 delig, hvorved med det Samme Deleligheden bestemtere fremtræ- 

 der som en virkelig Deelthed, synes afgjort at maatte tilhøre en 

 senere Reflexion, der idethele skarpere betoner Existentseus Til- 

 fældighed, end den endnu i Tanken flydende Mulighed og ab- 

 stracte Nødvendighed. Det er jo overhoved Existentsens comple- 

 mentum possibilitatis, at den saa at sige ved et Magtsprog standser 

 den uendelige Progres og sætter et Punkt, hvor der maa begyn- 

 des og hvor der maa endes. 



Lyngs egen Fremstilling synes mig ikke at forøge Sandsyn- 

 ligheden af, at Anaxagoras's Lære om dette Punkt skulde være 



