468 



Lyng har nu netop ad denne Vei søgt at bidrage til Spørgs- 

 niaalets Løsning, idet han har givet en Deduction af det anaxa- 

 goreiske Systems Grundtanker, hvorved saavel dettes Fremgang 

 af Atomistiken, som dets senere Overgang i Sophistiken skal 

 blive tydelig. Jeg kan erkjende, at denne Deduction er baade 

 aandrig og skarpsindig, navnlig med Hensyn til den udviklede 

 Forbindelse mellem det Teleologiske og den uendelige Deelbar- 

 hed; men jeg tilstaaer. at jeg i Forhold til Hovedspørgsmaalet 

 ikke har fundet den ganske tilfredsstillende, idet den forekommer 

 mig dog tilsidst ikke at bevise, hvad den skulde bevise. 



Hvad der i saa Henseende især kan vække Betænkelighed. 

 er, at netop Atomismen i den hele Deduction spiller en lidet 

 væsentlig Rolle og — ligesom ved de Zellerske Beviser — viser 

 sig temmelig overflødig til at forklare det anaxagoreiske Stand- 

 punkt. Det er sandt. Lyng gaaer ud fra Atomismen : men lægger 

 man nøiere Merke til. hvorledes Overgangen skeer derfra til 

 Anaxagoras. saa vil man finde, at det ikke er ved en videre Ud- 

 vikling af den atomistiske Læres Conseqventser og deres dialek- 

 tiske Opløsning. men snarere ved en Udeladelse af det, der i den 

 atomistiske Lære er det meest Eiendommelige, at Tankegangen 

 saaledes i Virkeligheden er regressiv, ikke progressiv. 



Lyng fremhæver medrette som væsentligt for Atomisterne, at 

 de ^forklarede Tingenes Qvaliteter af de Atomers Figur, hvoraf 

 de vare sammensatte" (S. 131). ..Denne L^dvei," heder det nu 

 videre, „var lukket for Anaxagoras, fordi hans Smaadele ingen 

 Størrelse og saaledes heller ingen Figur have." Men foråt vi her 

 skulde kunne see nogen dialektisk Udvikling. maatte der være 

 paaviist, at hiin ,,Udvei u egentlig maatte lukke sig selv: ellers 

 betyder Lukkelsen ikke, at Anaxagoras har seet længere og dy- 

 bere end Atomisterne. men snarere, at han ikke ér naaet saa 

 langt frem, og istedetfor at sige. at Udveien var ham lukket, 

 vilde det være nøiagtigere, at den endnu ikke var ham aabnet. 

 Og saa synes det i Sandhed at være. Vi maae her fremhæve, at 

 Anaxagoras i sin Betragtning af Tingenes qualitative Forskjelle 

 og Forandringer ikke er kommen ud over den umiddelbare Qva- 



