469 



litet selv. Den er for ham i al sin tilfældige Mangfoldighed op- 

 rindelig, og der er ikke engang noget Forsøg til at føre den til- 

 bage til færre Principer. Al Qvalitet er derfor ogsaa uforander- 

 lig; al Forandring bestaaer kun i en Omflytning, idet af den 

 chaotiske Blanding det Ueensartede udskilles og det Eensartede 

 forbinder sig. Det Princip, ved hvilket saaledes de oprindelige 

 Forskjelligheder træde klart ud fra hinanden, kaldte Anaxagoras 

 voOc, der egentlig er en Sammenfatning af Empedokles's yikicL og 

 veixo^, hvilke jo, som allerede Aristoteles træffende bemerker, 

 gaae over i hinanden og bytte Roller. 1 Fremskridtet hos Anaxa- 

 goras bestaaer deels i denne Sammenfatning, hvorved ogsaa det 

 formende og bevægende Princip er traadt i bestemtere Modsæt- 

 ning til Materien, deels i, at denne skjelnende Bevægelse er opfat- 

 tet, som det synes, under det Godes Synspunkt og betragtes som 

 Øiemed, saa at den klare Adskillelse bliver det Fuldkomnere lige- 

 overfor den uklare Blanding, der dannede Begyndelsen, medens 

 man hos Empedokles endnu kan tvivle, om ikke den oprindelige 

 tftpbttpoc er at ansee som det Fuldkomneste. Dette er vistnok et 

 stort og væsentligt Fremskridt, og Anaxagoras kan i Sandhed siges 

 hermed at have bragt et charakteristisk Moment af den græske 

 Aand til Bevidsthed — denne Sondringens og Klarhedens Aand. 

 Men det maa paa den anden Side bemerkes, at dette Princip her 

 optræder ganske abstract. NoOs eller Forstanden bliver kun op- 

 fattet som denne adskillende, abstraherende Virksomhed; dens 

 væsentlige Kjendetegn er dens Ublandethed — egentlig Abstract- 

 hed, at den er aldeles adskilt fra Materien og dens Qvaliteter ; 

 den sees ikke at have noget andet Formaal, end at lade de i 

 Materien allerede umiddelbart tilværende mangfoldige Qvaliteter 

 træde ud fra hinanden, ikke at ophæve dem i Idealitet eller samle 

 dem i en fornuftig Eenhed. Den ene Qvalitet er blot begrændset, 

 bestemt ved den anden, den anden ved den tredie o. s. v., men 

 vi komme her ikke udover den endeløse Progres. I sandselig 

 Anskuelse svare hertil materielle Dele, hvoraf enhver stedse inde- 

 holder alle de øvrige, hvilket fører til den uendelige Delelighed 

 1 Arist. met. A. 4: a. 4. 



