476 



merlagenes østre Skraaning. Næste Gang maatte man derfor 

 bygge en anden Brønd, længere mod Vest, hvilket ogsaa utvivl- 

 somt vil blive et forholdsvis lidet Arbeide; thi jeg har Grund til 

 at tro, at de nederste atten Fod Sand er en tilformet naturlig 

 Forhøining, at de to Barlag er at betragte som et Slags Gulv, 

 og at det mægtigste Tømmerlag i sit Toppunkt, der ikke ligger 

 fuldt 40 Fod under Overfladen, danner Haugens Grav eller Grav- 

 kammer — saafremt der overhovedet findes noget saadant. Til 

 Dato har man nemlig bemærket kun ganske enkelte Exempler 

 paa Rammere i Gravhauge fra den yngre Jernalder, og til denne 

 Periode maa Raknehaugen efter min Opfatning ufeilbarligen hen- 

 føres. Her i andet Tømmerlag fandtes nemlig Træerne opreiste 

 i omtrent 80° Vinkel med Jordfladen, medens de overalt ellers 

 neppe havde en Reisning af 15°. Det forekommer mig derfor 

 tænkeligt, at disse Tømmerstokke her i sit Convergeringspunkt 

 kunde mod hverandre danne en teltformet Bygning, der kunde 

 indeslutte den Høilagtes jordiske Levninger. Denne Formodning 

 bestyrkes ved, at jeg her traf de eneste Stene, som var at opdage 

 i Haugen, flere Stykker Kalk(?) og Overkjæben af en Ko. Disse 

 Stykker Kalk — Fagmænd har i alle Fald erklæret dem for at 

 være Kalk — er meget gaadefulde; thi vore hedenske Fædre 

 skulle, efter hvad man hidtil har lært, ikke have kjendt til dette 

 Bygningsmateriale. De fremmede, især engelske, Bygmestere og 

 Haandværkere, som blev indkaldte ved Kristendommens Indfø- 

 relse for at opføre de mange nye Kirker, skulle først have lært 

 dem Brugen deraf. Rigtignok fortæller Snorre (Heimskr. 1 — 81) 

 om de to Konger i Namdalen, Herlaug og Hrolloug, der levede 

 omtrent Aar 860, at de i tre Aar arbeidede paa at opføre en Haug 

 af Sten og „Kalk" samt indvendig af Tømmer. Men saafremt 

 denne er identisk med den i Suhm's Danmarks Historie afbildede 

 og i 1755, 1775 og 1780 gjennemgravede store og mærkelige Haug 

 paa Skei, Lekø Pgd., (hvorom udførligere kan læses i Norske 

 Fornl. p. 671 o. f. og Munchs Historie L 1. p. 327 og 469), beror 

 dette Snorres Udtryk paa en Misforstaaelse eller Unøiagtighed ; 

 thi i Lieutn. Lehnes Indberetning om Udgravningen 1775 bemær- 



