480 



de over disse Dele opførte Hanger kaldtes Halfdanshauger, og man 

 blotede dem i lang Tid." 



Raknehaugen er derfor ntvivlsomt et storartet Mausoleum — 

 ja et saadant stort, mørkt og alvorligt Monument kan kun være 

 en Grav. Den er os et stolt Vidnesbyrd om sin Samtids Arbeids- 

 dygtighed og om den Kraft, der i saa høi Grad karakteriserede 

 den yngre Jernalders — Vikingetidens — Folk. Uagtet den ikke 

 har udleveret noget Fund, har den dog overtrufTet alle Forvent- 

 ninger. Derfor maa jeg ogsaa høiligen beklage, at ikke flere Old- 

 forskere og andre Videnskabsmænd benyttede eller, maaske ret- 

 tere, kunde benytte Leiligheden til at betragte og være tilstede 

 ved denne Udgravning af et Oldtidsminde, som sandsynligvis ei- 

 det eneste i sit Slags. Langt mindre end i almindelige Tilfælde 

 vil man nemlig her kunne hjælpe sig med Beskrivelser og Tegnin- 

 ger; thi ingen vil kunne danne sig rigtigt Begreb eller faa fuldl 

 Indtryk af Raknehaugen uden at have seet den. 



Men har det været en mægtig Konge, der i dette Kjæmpe- 

 værk har villet reise sig et Mindesmærke, som kunde trodse Ti- 

 dens Tand og være hans Efterkommere et Vidnesbyrd om hans 

 Magt, eller er det et taknernmeligt Folk, der har opført det over 

 en elsket Fyrste? Herpaa kan ingen med Bestemthed svare, men 

 tager man Hensyn til den politiske Statsforfatning i Norge paa de 

 Tider og til, hvad der i Almindelighed var Tilfældet, maa man 

 anse det sidste for det sandsynligste. Den ledende Tanke hos 

 Bygherrerne har i ethvert Fald været at opføre ikke alene et Mo- 

 nument, men ogsaa et Gravsted i hvilket den høilagte kunde hvile 

 uantastet og uforstyrret indtil Dagenes Ende. Ingen Kraftanstræn- 

 gelse synes at have været for stor, intet Middel for kostbart til 

 at opnaa dette Maal: Styrke, Uforgjængelighed og et uigjennem- 

 trængeligt Leie for det høie Lig. 



Og hvorvidt dette er lykkes dem — derpaa er mine gjen- 

 tagne forgjæves Udgravningsforsøg det bedste Bevis. 



