492 



Det Haab, som Aanden over Norden breder 

 Mildt fra hans Øie faaer sit Fremtids svar, 

 Varmt vore Hjerter for det Ønske borge: 

 Gud signe Kongen, signe gamle Norge! 



5. Monrad holdt følgende Foredrag : Om Fremgang og 

 Tilbagegang, især i Kunsten. 



Det hører til de meest udbredte Overbeviisninger i vor Tid, 

 at Menneskeheden og alle menneskelige Forhold stedse gaae 

 fremad til det Bedre, at den nærværende Tidsalder i alt Væsent- 

 ligt staaer over enhver foregaaende Tid, og at vi med Grund 

 kunne see en endnu fuldkomnere og lykkeligere Fremtid imøde. 



Det kunde være interessant at efterspore, hvorledes denne 

 Tanke egentlig er opstaaet, og hvorledes den efterhaanden har 

 grebet om sig. Oldtiden kjendte ikke stort dertil ; snarere møde 

 vi her den modsatte Tanke, at Verden gaaer tilagters, at det Slette 

 ,mere og mere tiltager. Thi om man ikke vil agte stort paa en 

 Satiriker, som Horats med hans bekjendte Klage: 



Ætas parentum pejor avis tulit 

 Nos nequiores mox daturos. 

 Progeniem vitiosiorem, 



saa har man jo et mere paalideligt Tegn paa Oldtidens Grund- 

 anskuelse i den bekjendte hesiodiske Mythos om de forskjellige 

 Verdensaldere : Guid-, Sølv-, Kobber- og Jernalderen, der betegne 

 ligesaa mange Trin nedad — en Forestilling, som ogsaa Platon 

 i det Væsentlige synes at have tilegnet sig og anvendt fornem- 

 melig paa den politiske Udvikling. Heller ikke Middelalderen synes 

 at have været synderlig inde paa hiin Fremskridtstanke; den 

 tilhører i ethvert Fald væsentlig den nyere Tid. Er den maaskee 

 selv et af Tidens Fremskridt fremfor Fortiden, og bestaaer vor 

 Tids Fortrin maaskee endog for en væsentlig Deel deri, at den 

 er og veed sig selv som en fremskridende? Dette bekræftes kan- 

 skee ogsaa deraf, at den i vor Tid selv synes især at gribes af 

 Ungdommen, medens den ældre Slægt dog forholdsviis beholder 

 en Smule Tvivl om alle de priiste Nyheders Ypperlighed og nærer 



