493 



en sagte Formodning om, at der var Folk i gamle Dage ogsaa. 

 Den sidste Omstændighed kunde ellers ogsaa synes at tyde paa, 

 at Tanken om alle Tings Fremskridt ikke saameget skyldes Er- 

 faring, som snarere den fremadhigende Aands Fordring; den er 

 selv væsentlig en Fremtidstanke. 



Som sagt: det kunde være interessant at forfølge denne Tan- 

 kes historiske Oprindelse og Udvikling; men dertil er nu ikke 

 Tid eller Sted. Vi skulle kun endnu et Øieblik dvæle ved, hvad 

 alt er antydet, at hiin Tanke endnu den Dag idag ikke gjælder 

 ganske uimodsagt eller uindskrænket, hvilket udentvivl hellerikke 

 vilde være godt. Historien fortæller os dog om saa meget Skjønt 

 og Herligt, som er gaaet tilgrunde , for hvilket Erstatningen 

 mangengang idetmindste kan synes tvivlsom ; den giver os Billeder 

 af hele Tidsaldere, da Kunst, Videnskab, Sædelighed, Alt, hvad 

 der adler og lyksaliggjør Mennesket, har været i øiensynlig Til- 

 bagegang og Forfald. Og hvad der er det Merkeligste: det kan 

 vises, at Fremskridtstanken i sig selv indeholder sin Modsætning, 

 ligesom jo alt timeligt Liv ogsaa indeholder Dødens Spire. Naar 

 Tanken om Fremskridt bliver saa herskende, at den gjælder som 

 det væsentlige Motiv for al Virksomhed og den væsentlige Grund 

 for al Bedømmelse, naar altsaa det Nyeste stedse skal gjælde for 

 det Bedste, og det Fremtidige stedse staae som det Nærværendes 

 Forbillede: saa er Tilbageskridtet allerede i Gang. Fremskridtet, 

 der gaaer med voxende Hastighed, naaer endelig en saadan Fart, 

 at der ikke bliver Noget at dvæle ved; Tiden vil da ligesom løbe 

 fra sig selv, og Opløsning og Tilbagegang vil da snart merkes. 

 Det gaaer med den fremskridende Tid, som med Haren, der aldrig 

 løber længer end til Midten af Skoven, thi naar han da løber 

 videre, saa løber han ud af den igjen. Fremskridtet er som Kro- 

 nos, der opæder sine egne Børn og tilsidst sig selv. 



Derfor har man ogsaa ofte seet sig nødt til at indrømme, at 

 Menneskehedens Fremadskriden ialfald ikke er stadig eller fore- 

 gaaer „i en ret Linie", men skeer med mange Afbrydelser og 

 Afvigelser, at der i det Enkelte er megen Opløsning og Tilbage- 

 gang, men at denne dog tilsidst maa tjene det Heles Fremgang. 



