495 



vil ikke længer øse af dette, men saa at sige, af sit eget Bryst, 

 tære overveiende paa sig selv og sine Traditioner. Emnerne blive 

 efterhaanden udnyttede, idet ethvert nogenlunde brugbart Motiv 

 faaer sin kunstneriske Behandling, og de følgende Kunstnere see 

 sig reducerede til Gjentagelser og Modifkationer. Da vil en Til- 

 bagegang i Kunsten snart spores. Den større techniske Routine 

 vil staae i Forbindelse med et Tab i naiv og frisk Opfattelse. 

 Form-Fuldkommenhed vil forenes med en vis Kulde og Trivialitet. 

 Paa den anden Side vil Frygten herfor anspore til en mere og 

 mere fortvivlet Søgen efter nye Sujetter og Ideer; man vil over- 

 byde hinanden i at faae frem noget Usædvanligt, „noch nie Dage- 

 wesenes". Man reiser Verden rundt paa Billedjagt og har ikke 

 Taalmodighed til at dvæle ved, hvad der i sig selv er smukt, 

 eller ved at give dette en virkelig Fuldendtheds Præg; thi Ho- 

 vedsagen er at faae fat paa noget Nyt, og som kan pirre den ved 

 Vanen sløvede Sands. 



Saa gaaer Tiden i sig selv og bemerker ganske rigtigt, at 

 den er bleven for reflecteret og gammelklog. Vi komme ihu, at 

 Kunsten forudsætter en vis Naivetet og Troskyldighed, beroer frem- 

 for alt paa naturlig Gave og Begeistring, der ikke maa trykkes af 

 Beregning og kunstige Regler. Nu vel, saa Jader os da være 

 naive og naturlige og kaste al den trykkende Ballast overbord! 

 Vi ville kun hylde Naturgeniet og dets frie, regelløse Aabenbarelser. 



Men o ve! vor Naivetet er selv netop ikke naiv ; den er Over- 

 læggets og Beregningens Frugt og staaer saaledes i væsentlig 

 Strid med sig selv. Vi ere omtrent i den samme Situation, som 

 Manden, der havde" faaet Samvittigheds-Bid over sin Bandevane 

 og nu forsikrede med en kraftig Trumf, at han aldrig vilde bande, 

 eller som den Dranker, der feirede sin Indtrædelse i Afholdssel- 

 skabet med at drikke sig en dygtig Pisk i Brændevin. 



Den bevidste Tendents at være naturlig stikker overalt frem, 

 og denne affecterede kunstige Naivetet er selv den allerværste 

 Maneer og det sikkreste Kjendetegn paa en synkende Kunst. Den 

 tvungne Ringeagt for Kunstens Regler afføder endnu større Mis- 

 fostre, end den første Tids naive Ubekjendtskab dermed. 



