497 



af det Genialske, denne Snappen efter det Nye og Usædvanlige, 

 denne dilettantiske Sympathie for det Ufuldendte gaaer Kunsten 

 og Skjønheden tilbage. 



Dette ligger for en stor Deel i Sagens Natur, i den nødven- 

 dige Udviklingsgang. Og, tager jeg ikke feil, saa er det ikke 

 ganske frit, at der for Tiden hos os, som over hele Europa, viser 

 sig enkelte i den foregaaende Skildring gjenkjendelige Symptomer 

 paa en vis Overmodenhed i Kunst som i Poesie — med dens for- 

 underlige Tiltrækning til det Umodne — og som ialfald bør ad- 

 vare os imod at sætte altfor store Forhaabninger til den nærmeste 

 Fremtid. Hvormange, især af de yngre Kunstnere og Poeter, er 

 det i vore Dage, som virkelig forstaae eller finde det Umagen 

 værdt at gjøre sine Arbeider virkelig færdige? (Og er detikke 

 maaskee en Tribut til denne Tidens Utaalmodighed, der strækker 

 sig langt udenfor Kunsten og irid i de fleste menneskelige Forhold 

 — at ogsaa jeg her kun giver en Skizze — det Ufærdigste af 

 det Ufærdige?) Maaskee have vi i Kunst og Literatur, som i mange 

 andre Retninger, oplevet en kraftig Blomstringstid, en Guldalder, 

 og maae finde os i, at forholdsviis nogen Mathed og Visnen vil 

 indtræde. Kanskee forestaaer en Sølvalder, ja maaskee endog en 

 Kobber- eller Jernalder. 



Men Kunsten er evig, den kan ikke gaae tilgrunde. Selv 

 under de visnende Blade ligger en Kjerne, hvoraf den atter for- 

 ynget vil opstaae. 



Og det forekommer mig, at dens sunde Opblomstren især 

 vil være betinget af, at vi alle — Kunstnere saavel som Publikum — 

 vænne os af med den urolige Higen efter Fremskridt og atter 

 Fremskridt, den forstyrrende Tanke, at der fremfor Alt udfordres 

 noget Nyt og Usædvanligt, og istedet derfor lade os nøie med, 

 ja lægge al Vind paa, at der frembringes Noget, som i sig selv 

 er Smukt og Godt. Det Væsentlige er, at vi kunne faae noget 

 mere Ro paa os til at betragte og udforrne det Skjønne, der spi- 

 rer allevegne for vor Fod, istedetfor bestandig at haste afsted 

 mod en stedse flygtende Fremtids Taagebilleder. Saalænge Ti- 

 den ligesom vil udaf sit Skind og kun stræber hen imod det 



Vidensk.-Selsk. Forh. 1870. 32 



