40 



A. BLYTT. 



[No. 4. 



Store, mange kilometer lange bræer som den, der fra Sne- 

 hætten løb ud gjennem Foldalen, har ingen stærk hældning. Da 

 isen er plastisk og feier sig efter dalene, vil den linie, hvori en 

 sådan bræ steder op til fjeldsiden, få lighed med en strandlinie. 



Det er muligt, ja vel endog sandsynligt, at denne og andre 

 lignende store bræer kan have opstemmet bræseer i de isfrie 

 sidedale. Hansen påberåber sig som støtte for sin mening om 

 seternes dannelsesmåde en iagttagelse, som Bal og jeg gjorde i 

 Kakkeladalen, en nordlig sidedal til Foldalen. Her løber to 

 meget udprægede seter langs begge dalsider; den ene sete går 

 ind til og i nivå med Enståkåskaret, et skar, som forer mod 

 nord til den ovre del af Enundalen, en anden af Foldalens side- 

 dale, og fra skaret går et bredt elvefar, som nu er udtørret, 

 ned til Enundalen. I selve skaret sees kun løse bedækuinger, 

 ikke fast fjeld. Tversover skaret fra fjeld til fjeld ligger ganske 

 mægtige morænevolde, som er gjennembrudte af det gamle elve- 

 far. Og på selve seten ligger rullestene, og der tindes fordyb- 

 ninger, som turde være dannede ved udfyldning omkring store 

 af bræen løsnede ismasser, der senere smeltede. Forholdene her 

 synes at tyde på. at den store bræ, som gik ud gjennem Foldalen, 

 sendte arme over fjeldskarene mod nord og afsatte sine moræner 

 i skarene. 



Ifølge iagttagelser af prof. Vogt er forholdene i skaret mel- 

 lem Kørås og Tyvold ensartede med dem i Enståkåskaret Ja 

 lignende forholde er if. Hansen 1 „mærkelig konstante ved vand- 

 skilskarene i dette strøg. Xæsten overalt vil man tinde egger, 

 sandrygge, som bugter sig frem gjennem skaret med sin længde- 

 retning efter dette". Disse rygge kan ikke være endemoræner. 

 Men de er sandsynligvis at sammenstille med de svenske „åsar" 

 og beviser, at bræerne har havt afløb over skarene. Det er så- 

 ledes let at forstå, at seterne ofte løber i flugt med skarene. 

 Disse er selv udfyldte af løse morænemasser. Da bræerne trak 

 sig tilbage fra skarene, er det sandsynligt, at bræseer en tid- 

 lang kan have været opstemmede imellem skaret og bræens ende. 



1 Strafldliniestudier. Arkiv f. Matb. o. Natv. XIV. p. 281—282. 



