6 



A. RÆDER. 



[No. 6. 



II. at skriftet strider mod sikre aristoteliske verker i den 

 slags spørgsmaal, hvor man ikke godt kan antage, at forfatteren 

 har skiftet opfatning, eller endelig 



III. at skriftet indeholder saa mange feil eller rober en 

 saadan uvidenhed eller indskrænkethed hos sin forfatter, at denne 

 umulig har kunnet være en Aristoteles. 



I. Hvad nu først sproget angaar, saa finder f. eks. Schjott 

 pag. 15, Cauer p. 3, at dette er lidet aristotelisk. Paa ordfor- 

 raadet og udtrykkene kan dette ikke gaa; for her steder vi 

 uafbrudt paa de af Aristoteles almindelig brugte. Anken maa 

 nærmest gaa paa sprogformen. Nu har vi ikke før noget 

 fortællende skrift fra Aristoteles^ haand; man kan ikke vente 

 i et saadant at finde samme form og tone som i de kjendte 

 skrifter, der er af ræsonerende indhold. Vi har jo ogsaa vid- 

 nesbyrd fra oldtiden om, at Aristoteles's sprogform var meget 

 vekslende. Cicero Top. 3 siger saaledes herom: „dicendi incre- 

 dibili quadam cum copia tum etiam suavitate". Cicero har 

 altsaa havt anledning til at læse aristoteliske verker, hvis form 

 han kan rose baade for copia og suavitas. Vi har derfor ingen 

 lov til at forkaste et skrift, fordi vi i dette finder mere af disse 

 egenskaber end i de verker af Aristoteles, vi før kjender. 



II. Det andet spørgsmaal og det egentlige hovedspørgsmaal 

 bliver : kan man paavise saadanne uoverensstemmelser mellem vort 

 skrift og andre sikre aristoteliske verker, at tanken om en fælles 

 forfatter bliver umulig eller blot usandsynlig? 



Man har troet at finde flere saadanne uoverensstemmelser 

 af betydning: 



a. Der er strid mellem forfatterens demokratiske udtalelser 

 p. 106,12 og Politikens helt igjennem aristokratiske stand- 

 punkt. Dette er Cauers hovedgrund mod skriftets aristoteliske 

 oprindelse p. 47,59. 



b. Beretningen p. 22 om Solons ordning af embedernes be- 

 sættelsesmaade strider mod Polit. 1273 b, 40 og 1274 a. 16, 

 Cauer p. 4 og 45, Schwarcz p. 45, 



