1892.] ARISTOTELESS SKRIFT OM ATHENS STATSFORFATNING. 9 



gamle] forhold." Heri skal ligge, at forfatteren udtaler, at 

 Kleisthenes ikke egede phratriernes tal, saaledes som Aristoteles 

 siger i Politiken. Men denne slutning er forhastet; thi 

 forfatteren siger ikke andet, end at Kleisthenes ikke egede 

 phratriernes tal for de gamle borgeres vedkommende, medlem- 

 merne af de gamle slægtsphyler; ved disses gentilordning og 

 sacra rerte Kleisthenes viselig ikke. Men herved er ikke ude- 

 lukket, snarere ligger heri, at Kleisthenes oprettede nye phra- 

 trier for de nyborgere, vsoTCoXirat, han optog (p. 54,1 og 55,10). 

 Disse stod nemlig udenfor de gamle slægtsphyler og den hele 

 gentilordning. Da han lod det gamle slægtsvæsen uberert for 

 de gamle borgeres vedkommende, maatte han altsaa skabe nye 

 phratrier for de nyoptagne borgere. Opfattet saaledes kommer 

 forfatterens fremstilling af Kleisthenes's reform til at befinde sig 

 i den skjenneste overensstemmelse med det omtalte sted i Poli- 

 tiken, ligesom ogsaa med dennes 1275 b. 36, hvor Aristoteles 

 udtrykkelig hævder, at Kleisthenes optog som borgere mange 

 fremmede og tidligere slaver, altsaa paataglig folk, som stod 

 udenfor de gamle phyler. Kleisthenes's reform tillægges saa- 

 ledes ingenlunde mindre betydning af forfatteren end af vore 

 andre kilder, saaledes som Schjøtt udtaler p. 11. 



Ad d. Jeg kommer nu til forfatterens fremstilling af Dra- 

 kons verk, sammenlignet med Aristoteles's Politik i særdeleshed 

 og den evrige tradition herom i almindelighed. Som bekjendt 

 staar det i Polit. 1274 b 15 om Drakon, at „han gav lovene 

 for en given statsform", jcoaitsux 8'uTrapxou'af) tcjc vojjlouc lifrjxsv. 

 Ganske vist er der allerede for længe siden rettet angreb mod 

 egtheden af det kapitel, hvori dette staar. Forst skeede dette 

 af Gottling p. 345—6 i hans udgave af Politiken af aaret 1824, 

 Mgeledes er stykket holdt for uegte af Susemihl i hans udgave 

 og af mange med ham. Man kan derfor, som almindelig sker,'og 

 som f. eks. Niemeyer gjer p. 408, sige, at det citerede sted ikke 

 lader sig anvende, da dets egthed er tvilsom, og at det nye 

 skrift, hvis det strider hermed, kun leverer et nyt argument 

 mod hints egthed. Jeg maa imidlertid erklære mig enig med 

 Schjett og Cauer i, at de mod kapitlets egthed anferte saglige 



