18 



A. EÆDER. 



[No. 6. 



han omtaler det syvende skitte, „det, som Aristeides gav stedet 

 til, men Ephialtes fuldendte ..." 



Men, vil man vel saa spørge, naar forfatteren har denne 

 opfatning af Drakons verk, hvorfor taler han saa først om ord- 

 ningen før Drakon og saa særskilt om den af denne lovfæstede? 

 Hvorfor siger han: se dette var ordningen før Drakon, og se, 

 saaledes, nemlig omtrent ganske ligedan, var den af Drakon 

 lovfæstede? Jeg tror, Meyer p. 43 rigtig har seet grunden her- 

 til: der var paa Aristoteles's tid folk, der mente, at Drakon 

 havde givet en fuldstændig forfatning, beundrede denne og for- 

 drede, at der skulde tåges et lignende hensyn til ham som lov- 

 giver som til Solon. Disse svarer nu forfatteren paa denne 

 maade: saadan og saadan er de to ordninger, hvad nyt har han 

 saa indført ? At vi her har med en slags polemik fra forfatterens 

 side at gjøre, vinder i sandsynlighed derigjennem, at man, saavidt 

 jeg kan se, finder spor af noget lignende i Politiken. I slut- 

 ningen af anden bog lover Aristoteles at gjennemgaa de vig- 

 tigste lovgiveres, d. v. s. statsordneres arbeider, paavise, hvad 

 der er godt og eiendomligt ved dem, og hvad der er mindre 

 heldigt; han taler om Kretas ordning, om Lykurg, Solon og 

 andre, saa følger i 1274 b. 16: „af Drakon er der love, men 

 han fastslog lovene for en given statsform". Altsaa Drakon har 

 ganske vist givet politiske love; thi hans øvrige virksomhed som 

 lovgiver hører ikke med under dette sted; det er som statsord- 

 ner han kan nævnes her; men nogen ny statsforfatning forelig- 

 ger ikke fra hans haand. Han finder det altsaa nødvendigt at 

 motivere, hvorfor han ikke her tager Drakon med. Der maa 

 altsaa have været dem, der fandt, at han burde have været med 

 blandt de store lovgivere; men dette er ikke Aristoteles's 

 mening. 



Opfatter vi forfatterens fremstilling af Drakons virksom- 

 hed som her fremstillet, og stort anderledes tror jeg ikke 

 den kan opfattes, saa bliver der ikke alene ingen strid mellem 

 vort verk og Politiken, men de to skrifter udfylder og forkla- 

 rer hverandre paa en maade, der tydelig viser en fælles for- 

 fatter. 



