1892.] 



OM GRAVITATIONEN. 



7 



langsomhed, det endelige resultat måtte dog blive en mærkbar 

 forandring af gravitationsfænomenerne, med mindre man kunde 

 angive en stadig virkende årsag, der vedligeholdt vibrationerne. 

 Man har til den ende tænkt sig himmelrummet opfyldt af små- 

 partikler, der bevægede sig med stor hastighed i alle retninger, 

 og som ved sine stod stadig fremkaldte fornyede vibrationer. 

 Hvorledes man imidlertid ved sådanne midler vilde kunne komme 

 til vibrationer, der altid foregik med samme fase, hvad der 

 ifølge Bjerknes's experimenter fordres for at fremkalde tiltræk- 

 kende virkninger, synes ikke forklarlig, såmeget mere, som man 

 på den måde måtte få alle mulige faser, også sådanne, der 

 vilde fremkalde repulsive virkninger. Ligeoverfor gravitations- 

 fænomenerne synes derfor en primær vibrationstheori ikke egnet 

 til på en ukunstlet måde at lede til en forklaring, hvorimod den 

 ligeoverfor elektricitetsfænomenerne, hvor både tiltrækkende og 

 frastødende kræfter optræde, synes på en ganske anden måde 

 egnet til at hidføre en forståelse og til at danne en arbeids- 

 hypothese. 



Hvorvidt et interstellært medium, hvis elementære vibra- 

 tioner allerede skulde formå at fremkalde gravitationsfænome- 

 nerne, ikke også måtte forårsage en forholdsvis til disse ikke 

 forsvindende modstand mod legemers bevægelse gjennem den, 

 vilde desuden blive et spørgsmål for sig. 



I denne forbindelse kan det nævnes, at Scheibner & Tis- 

 serand 1 har forsøgt at anvende Webers elektrodynamiske lov på 

 himmellegemernes bevægelse, og de finder, at, ifald det var loven 

 for kraften, vilde merkurperiheliet lide en sekulær forandring af 

 6". 28 og venusperiheliet en seculær forandring af 1".32. 



Medens man, støttet på ovenstående forsøg til ved en vibra- 

 tionstheori at forklare gravitationsfænomenerne, måtte tænke sig 

 ætheren, som vi for kortheds skyld vil betegne det interstellære 

 medium, tilført energi fra de materielle atomer og betragte disse 

 som sædet for det virkende agens, og ætheren nærmest som receptiv, 



Scheibner: De motu perturbationibusque plan. sec. leg. elec.-dyn. 

 Weberianam solem ambientium, Goth. 1864; Tisserand: Comptes 

 rendus 30 sept. 1872. 



