talet to Puncter, og ved den ene Side (£, ved den anden et 

 bagvendt C. 2 Expl. Der er endnu fern Expl. af satnme 

 Sort, men saa slidte, at Varieteterne ikke kunne udsondres. 

 Vaegt: tilsammen 98 JEs. 



Henrik II. (Konge 1002, Keiser 1014-1024). 



Ligesom Ottonernes saaledes ere ogsaa Henrikernes (II, III 

 & IV) Mynter yderst vanskelige at skjelne, og det er hidtil ikke 

 lykkets Nogen at bestemme, hvilke der tilkomme Henr. Ill og 

 Henr. IV, medens enkelte Myntfund godtgjore Rigligheden af en 

 stor Deels Henviisning til Henr. II. 



DHrr. Cappe og Gotz have fors0gt at opstille Delingsgrunde 

 og have ordnet Mynterne ef'ter disse, men paa en meget ukrilrisk 

 Maade. 



Hr. Cappe har i det af mig for noget over 30 Aar siden be- 

 kjendtgjorte Egersundsfund stodt paa en Hindring mod sine for- 

 udfattede Meninger og begynder derfor sin Motivering med Fors0g 

 paa at bevise, at min Beregning af Fundets Nedlffiggelse for 1035 

 skal vsere urigtig, og at den maa seettes efter 1040. 



Det eneste Argument, som han i sin Bog oni de tydske Kei- 

 sermynter finder det fornodent at anf0re, lyder saaledes: „Ich 

 bin uberzeugt, dass kein Munzkenner die in Grote's Blattern III 

 S. 141 No. 3 aufgefuhrte Milnze mit der Krone in dem Felde and 

 die naoh Strassburg gehort ohne Vorgefuhl der Unrichtigk«i 

 Heinrich II beilegen wird." 1 Imod dette hans Hovedargumenl 

 skal jeg kun anfore hans egne Ord paa samme Side, hror t** 

 taler om min Bestemmelse, at Pengene maatte vaere nedlagte 

 Knut den Stores Dod, 1035, „welche Angabe," siger han videre, 

 „von mehreren Munzforschern und zwar in der Numismata** 

 Zeitung, zehnter Jahrgang S. 195 und dreizehnter Jahrgang 

 124, in v. Bersttett's Munzgeschiehte des Elsasses S. 54 Tat. 

 No. 30, und mehrfach in Kohne's Zeitsehrift fur Miinz-, 

 und Wappenkunde als unfehlbar aufgestellt wordeu isf* 



