27 7 



paa begge Sider befandtes i Middelvsegt af tregide Exeinplarer at 

 holde 157,47 ^Es ; No. 75 med Tallet II paa begge Sider holdt 

 83,60 Ms, og den mindste med Tallet I 43,78 ^s.' Samtlige, 

 der paa Probeerstenen syntes at vcere 141odige, ere ikke preegede, 



men stobte De paa detn anbragte Talangivelser tor 



nsermest vsere at forklare som resp. 4, 2 og 1 0re. u 



Om det Sagn, som Schive omtaler, haves forhen en Beret- 

 ning af den kyndige Numismatiker, Cancellieraad Devegge, der 

 i en lang Rpekke af Aar var Inspecteur ved den kongl. danske 

 Myot- og Medaille-Samling. Til Beretningen om Sagnet i Cata- 

 logen over sin Sanding S. 258 foier D. folgende Bemeerkuing: 

 »8uhm bar udentvivl kjendt det (d. e. Sagnet), da en af disse 

 Mynter er anforfc efter de norske Mynter i Cataloget over bans 

 Saml i g under No. 2542." 2 



Af Suhm, Devegge og Schive ere Stykkerne altsaa erkjendte 

 for norske Mynter, af Schive dog ikke uden Betrenkelighed. Jeg 

 er derimod nylig kommen til den Anskuelse, at de ere Penge- 

 tfgn, som ved Presentation ere blevne indfriede med courant 

 M ynt. Jeg skal her udvikle mine Grunde. 



I Middelalderen kom den Skik i Brug, at Arbeidsherrer og 

 Corporationer, som havde mange Folk i sin Tjeneste, lode afKob- 

 tar, Bronce, Messing eller BIy prfege Mynttegn, hvormed de be- 

 'alte Arbeiderne, mod senere for disse Tegn at levere dem Varer 

 eller gangbar Mynt. Saadanne brugtes af Fabrikeiere, Handels- 

 m «nd, Haandvaerkere m. Fl. 



Saadanne Tegn kaldes i latinske Documenter fra Middelalde- 

 ren: Merelli (sing. Merellus), i franske: Mereaux (sing. Merel 

 ell er Mereau), formeentlig deriveret af det latinske Verbum mereri, 

 at fortjene, fordi de betegnede, hvormeget den, der prassenterede 

 det »>, havde fortjent ved sit Arbeide. 



