310 



Hins Ry aldeles fordunklet Dennes, mens han paa Annikeris's 

 Tid neppe endnu var optraadt som Leerer). Naar denne Forka- 

 stelse af Clemens Alex, begrundes med, at vi glsede os ikke alene 

 ixl ^Sovou?, men ogsaa stuI ojuXfoic og <id qpiXoTin-fouc d. v. s. (sml. 

 Diog. Laert. II, 96) ved at gjore Noget for Venner eller Fsedre- 

 nelandet, da er jo den eneste Fortolkning, hvorved der bliver 

 Sammenhseng heri, den, at det, der gjar Livet til noget Andet 

 end Dod, er det, at der gives heiere Nydelser, hvilke ere hoiere 

 netop derved, at de i sig overvinde den Modssetning af Nydelse 

 og Smerte, der neutraliserer de lavere, derved altsaa, at man kan 

 have Glsede af selve Smerten (Diog. Laert. II, 96 og 97). Anni- 

 keris har reflekteret paa, at hine Modsretningers Uadskillelighed 

 forudssetter, at de dog igrunden ere Et, og at denne Enhed dog 

 forst virkeliggjores deri, at Smerten selv bliver en Kilde til Glsede. 

 Denne Overvindelse af Modssetningen er ikke et Regnestykke, en 

 ydre mekanisk Forbindelse; thi derved vedblive de at vaare Mod- 

 sastninger og neutralises hinanden — men en inderlig, altsaa i 

 en coneret, individuel Aandsakt, og Dette er udentvivl den egent- 

 lige Mening af det, hvormed Clem. Alex, begynder sin Skildring af 

 Annikereerne, at de tou |iev oXou fr'ou xeXoc ou&sv opiqiivov Bxtfy 

 Ixacmjc 8s zpa^so? E5 W v urcapxsiv tsXoc, tt)v sx t^q Tcpa^eo? icspiYT" 

 -r^ovrjv, hvad der udvikles neermere bos Diog. Laertius. 

 Modseetningens Forening eller Overvindelse som noget Positivt, 

 er en intensiv, i en Kraft, nemlig den, hvormed Sjajlen hseversig 

 over den uniiddelbare, sandselige og egoistiske Smerte, idet den 

 formedelst „den opstaaede suvoia" baBver sig over sig selv som 

 naturligt Enkeltvsesen og fylder sig med et storre Indhold, e n 

 stone Interesse, end den, der rammes af hin Smerte. Det er 

 det, der sker, naar den enkelte Menneskesjael i Selvopofrelseo 

 ligesom udvider sig, identificerer sig forst med det Saeregne, der- 

 nsest med selve det Almene ved at opofre sig for Slsegt og Ven- 

 ner, dernaest for Fsedrenelandet. Han forvarer sig imidlertid ud- 

 trykkelig mod, at Naestens Lykke i sig selv skulde vsere den Vises 



