313 



nemlig det, den Vise glseder sig over, er sine egne Dyder (Diog. 

 Laert. II, 98). Det begrundes, hvad Venskabet angaar, njermere 

 saaledes, at det hverken kan bestaa mellem Daarer, fordi de in- 

 gen Nytte have af hverandre, eller mellem Vise, fordi de ere sig 

 selv nok (autapxeiO og derfor ikke behove Venner, og for Patri- 

 otismens Vedkommende saaledes, at det vilde vsere ufornnftigt af 

 den Vise at do for Faedrenelandet, da det egentlig vilde vjere at 

 opofre sin Fornuft for Massens Ufornuft. Hvad hermed er udtalt, 

 er altsaa den store Tanke om den Vises au-capxsfe, eller ora In- 

 dmdets Absoluthed, altsaa Personlighedstanken, den Tanke, der 

 ™tnok maa siges at were den egentlige Kjerne af den nasste 

 Periodes Philosophi. Da nemlig Subjectet, den Vise, tillige er 

 d en egentlige Gjenstand for sin Glrede, altsaa det Gode, den sande 

 Objectivitet, er han hsevet over Tilvarelsens store Modsaetning, 

 Modssetningen af Subjectivitet og Objectivitet; han er selv dens 

 Forsoning, det Absolute. Denne Forsoning, det Hoieste, det Ab- 

 solute, er altsaa her ikke lamger abstract, nemlig en Lov, hvilket 

 vil sige en blot Fordring og, forsaavidt denne opfyldes, en formel 

 0v erensstemmelse mellem Subject og Object, den har her concret 

 V irkelighed i et Individ, hvilket dermed som det Almenes indivi- 

 duelle Virkeliggjorelse er Personlighed. Den Vise er saaledes 

 hsevet over Loven ; thi da han, og ikke Loven, er det Gode, vil 

 det , han gj 0r , stedse vsere det Rigtige; han vil r stja3le, hore og 

 e gaa Tempelran e'v xatoo," hvori ogsaa ligger, at det Gode er 

 indmduelt, ikke alene efter sin Virkelighed, men ogsaa efter sin 

 e skaffenhed, nemlig stedse uendelig nuanceret efter Situationen, 

 I altsaa den almindelige Reskrivelse deraf, der indeholdes i Lo- 

 ven i ikke engang er correct som Beskrivelse. „Intet er i sig selv 

 ^ dt " eller godt; det kan ikke bestemmes ved nogen almindelig 

 * e gel; den Vise har eller, rettere sagt, er i sig selv Bestemmel- 

 »«n deraf, Normen derfor. Kun for dens Vedkommende, der ikke 

 Ve 7 Selv er det Godes Virkelighed, maa denne Mangel erstattes 

 abstracte ^ igmnden vilkaarlige Regler (5c'£a), og disse, Loven, 

 saaledes egentlig kun „til at holde Daarerne i Ave." Som 



S der 



saaledes ikke staar under Loven, d. v. s. har til Op- 



