erkjender man denne Tanke for Anaximenes's Opdagelse, maa 

 man forkastc den Efterretning, der tillaegger ogsaa hans Forgjaen- 

 gcre den samme Laere. Sagen er den, at denne Laere, der natur- 

 ligvis kan have vaeret udtalt paa en meget forskjellig Maade af 

 enhver af disse tre Philosopher, ogsaa kan have havt en forskjel- 

 lig Betydning for detn. Antager man — hvad man neppe kan 

 undgaa, da ikke alene Simplicins og Heraclides udtrykkelig er- 

 khere det, men ogsaa Aristoteles's Ord (Phys. I, 4) synes at maatte 

 forklares derhen — at allerede Thales har udtalt denne Sats, har 

 altsaa allerede Thales reduceret al Qvalitet til Qvantitet, da maa 

 den som sagt hos ham fortolkes i Overenstenmiclse med hans 

 Standpunkt overhoved ; men man maa da laegge Vaegten paa, at 

 Qvantiteten er den uvaesentlige Qvalitet, og Satsen faar som 

 Thales's altsaa kun den Betydning, at al Saeregenhed, al Qvalitet 

 er uvsesentlig, den udtrykker her blot den Seen bort fra det Saer- 

 egne, der netop charakteriserer Thales, mens den samme Sals 

 derimod, som vi skulle se, hos Anaximenes har Betydning af det 

 Saeregnes positive Forklaringsgrund og derfor ogsaa bliver Spi- 

 ren til Pythagoraeismen, hvor dette Uvaesentlige selv bliver det 

 Vaesentlige. 



Vi have altsaa seet, at Thales's Princip, Vandet, for ham 

 har sin Betydning vaesentlig derved, at det er formlost og der- 

 for lader sig forme, d. e. ved sin Negativitet; faktisk er altsaa 

 her i Vandet egentlig det Formlese opstillet som Princip; Frem- 

 skridtet bestaar da her, som overalt i Philosophien, deri, at, hvad 

 der er igrunden hos Forgjaengeren, det er udtrykkelig, reflek- 

 teret, hos Efterfolgeren. Den, ved hvem dette Fremskridt her er 

 gjort, er Anaxi mander, der opstillede to a'^cpov, det Formlese, 

 det Ubegramdsede og Ubestemte som Princip. 



Hvad nu dette Princip angaar, da kan der for det Forste 



