102 



met ; denne Materie uden Egenskaber er dog igrunden ikke An- 

 det; thi hvad der fylder Rummet, er jo, hvad der fornemmes, og 

 det er netop Egenskaberne : Haardhed, Tyngde etc. Rummet er 

 netop den uendelige Mulighed af Distinction, og det, hvori 

 denne Mulighed bliver distingveret fra det -andet, er Bevsegel- 

 sen; thi Bevsegelsen er, som Hegel siger (Encyclop. II, § 261 

 Zus.), „der durch die Zeit erst wahrhaft unterschiedene Raum." 

 Det er saaledes ganske conseqvent, naar Anaximander, som Ari- 

 stoteles siger, til sit Urstof f0ier B e v 33 g el sen, som det, hvorved 

 de iboende Modssetninger udskilles, (cf. Simpl. ad Phys. fol. 9 

 (Br. 326 a 16) Herm. Irris. c 4 og Plut. ap. Eris. I, d (Brandis Gesch. 

 141 b)) og saaledes Tingene blive til; han antager nemlig hint 

 Urstof at vsere i en evig Bevsegelse, og deri, at Bevsegelsen, 

 hvorved Endeligheden bliver til, er evig, deri ligger netop udtrykt 

 den ovenfor omtalte Selvmodsigelse, nemlig, at Endeligheden, der 

 egentlig skulde vgere det Uvaesentlige, dog netop ved sin Mod- 

 seetning til det Uendelige selv bliver noget Vsesentligt. 



Denne Udskillelse af Modsaetningerne er en Sonderrivelse af 

 Vsesenets Enhed ; Endelighedens Existens er dens Strid mod sit 

 eget Vsesen, altsaa en aScxoa eller Uretfserdighed. Naar Simpli- 

 cius, der (ad Phys. 6 a) meddeler dette Udtryk, finder det poe- 

 tisk, da kan det vsere rigtigt, men ikke i den Forstand, at der 

 ikke skulde ligge nogen philosophisk Tanke deri. Denne Sam- 

 menhseng mellem Endeligheden og Synden er en dyb Tanke, soin 

 jo netop er udviklet bestemtere i Jodedommen, og det Poetiske d. 

 v. s. det Uklare ligger deri, at han umiddelbart har identificeret 

 disse to Sphserer, det Metaphysiske eller det Physiske og det Ethi- 

 ske, uden at distingvere mellem dem og uden at formidle dem. 



Modssetningen er Enhedens. Ubestemthedens OphaBvelse; men 

 Modsa3lningen er det Uvaesentlige, det Ubestemte derimod det 

 Vaesentlige og som saadant hsevet over Modsaetningen. aiodsaat- 

 ningen virkeliggjer sig i Tiden som Forandring, som' Tilbliven og 

 Forgaaen, og Principet er altsaa som hsevet derover, som det, 

 der ikke afficeres deraf, a^a'vaTror xai avo^po; (Anaximander cit. 

 af Arist. Phys. Ill, 4) apjpwc (Orig. Phil. p. 11 ed. Miller). Ube- 



