110 



om xoau,o£ eller oypavo? — thi Ordet xoajxoc brugtes feist af Py- 

 thagorseerne — og vi gaa dermed over til Anaximanders egent- 

 lige Kosmologi, maaske det dunkleste og rnest omstridte Afsnit 

 af hele hans System. Plutarch (apud Eusebium prsep. evangel. 

 I, 8 (Mullach 238,12)) beskriver denne, vor, Verdens Tilbliven 

 saaledes, at idet „Saeden til Varmt og Koldt udskiltes af det Evige, 

 groede en Sphsere af denne lid rundt om den Jorden omgivende 

 Luft, som en Bark om Trseet, og, idet den sonderbrodes og in- 

 desluttedes i Kredse, opstod Sol, Maane og Stjerner," og af Sto- 

 bseus Eel. phys. I p. 510, sml. Plutarch de plac. phil. II, 25 (Mullach 

 238,15) fa a vi den dermed stemmende Oplysning, at Stjernerne 

 efter Anaximander vare 7nVfjtj.aTa aepoc Tpoxost&vj, Trupoc HjwrXea, 

 xara ti [lipo? euro axojj^wv sx7rvs'ovTa <pXoya£- Vi have altsaa oven- 

 til eller egentlig udenom det Varme, baade det vaade og det 

 torre, og indentil det Kolde ; men vi se ogsaa heraf, hvor urigtigt 

 det er, naar Brandis uden videre Reflexion antager, og Zeller 

 soger at bevise. al del er Stjernerne, der i Anaximanders System 

 menes med Verdner: Stjernerne ere kun den ene af de udskilte 

 Modsaetninger, medens Verden er deres Totalitet. Det ser man 

 bestemt af det citerede Sted af Plutarch, hvor Stjernerne regnes 

 med til „denne Verden, 14 og de Grunde, hvormed Zeller soger at 

 godtgjore sin Paastand ere meget svage. At disse Verdner igjen 

 sammenfattes til een, saaledes Stob. Ekl. I, 416 — dersom dette 

 Sted ellers ikke er at forstaa blot om vor Verden — beviser 

 naturligvis Iutet; det kan han ogsaa gjore. om han mener virke- 

 lige Verdner d. e. Totaliteter; thi disse relative, begrsendsede, 

 Totaliteter have dog deres Enhed i den absolute, ubegrrendsede 

 Totalitet, Principet, og kumie saaledes sammenfattes. At Verd- 

 nerne udtrykkelig identificeres med Stjernerne, som Zeller maa- 

 ske halv uforvarende er komrnen til at paastaa (S. 173), er, saa- 

 vidt jeg bar kunnet finde, ikke Tilftelde paa et eneste Sted, hvor 

 Anaximanders Lsere omtales hos de Gamle — og dersom de vir- 

 kelig ere identiske, vilde det dog vsere paafaldende, at denne 

 Identitet ikke skulde vise sig paa noget af de mange Steder, hvor 

 Anaximanders Mening baade om Verdner og om Stjerner omta- 



