L13 



SoxeE, altsaa udfcrykkelig Miiler imn-1 hinanden som modsvarende 

 hinanden Uendeligheden i Udstraekning og Uendeligheden i Antal, 

 den geometriske og den arithmetiske. Det Rsesonnement, som 

 lierved synes antydet, er det, at dette Tilblevne, Verden, maa 

 congruere med Urstoffet; men da Verden som indeholdende Mod- 



Pythagoraerne, Ilden, d. e. den processuerende Overgang i det 

 Uendelige - saa kan den kuri congruere med dette ubegramsede, 

 i Udstraekning uendelige, Urstof ted Uendelighed i Antal; det 

 maa altsaa vjere uendelig mange Verdener. Den Grund til denne 

 Antagelse af uendelig mange Verdener, som Zeller ikke bar kun- 

 net fatte, er altsaa Tanken om Congrnens mellem Modsaetnin- 

 gerne, hvilken egenllig ligger i Mmlsa'tningsbegrehefc selv, en 



ligefrem Felge, at den ligesaa vol paa den anden Side maa be- 

 stemme Endeligbedens Forhold til Principet eller Uendeligbeden. 

 Dette sidste Forhold er jo blot Omvendingen af det farste, og det 

 er i saa Henseende ganske i sin Orden. at Verdnerne som aritb- 



den arithmetiske, diskrete, Uendelighed er netop, som allerede 

 bem«rket med Hensyn til Bevregelsens Betydning i dette Sy- 

 stem, den geometriske, continuerlige, i dens Forhold til, Forbin- 

 delse med Tiden (i Bevffigelsen) med andre Ord, den diskrete 



det, der" ligger i Begrebet afModwetning og derfor folger ligefrem 

 af Anaximanders Standpunkt som Modssetningens, at Congruensen 

 kommer til at bestemme Uendelighedens og Endeligbedens gjen- 



