120 



dette Punkt, navnlig denne Begrundelse, komme vi ellers senere 

 tilbage. 



Dette Anaximanders Gudsbegreb er et Punkt i bans System, 

 der, saavidt jeg ved, ikke tidligere er bleven opfattet i dets phi- 

 losophiske Betydning. Man vil linde netop det sainme Gudsbe- 

 greb hos de andre gamle Philosopher relativt, d. v. s., at deres 

 Gudsbegreb forholder sig netop paa sainme Maade til deres Prin- 

 ciper, som Anaximanders til bans, — jeg vil her blot minde om 

 Platons Demiurg -, men disse Gudsbegreber have overalt havt 

 den samme Skjsebne at blive uverseede cller iali'ald ikke phUoso- 

 phisk vurderede at' Philosophiens Historieskrivere, at blive betrag- 

 tede som blotte mythologiserende Indklsedninger for Prineiperne, 

 de abstracte Grundtanker. Denne Tendens hfenger oiensynlig 

 sammen med den atheistiske Tendens, der mer eller miudre aa- 

 benbar og gjennemfort har vseret den raadendeiden senere Tids 

 Philosophi, ogsaa i Behandlingen af Philosophiens Historie (saale- 

 des navnlig i Lassalles Bog om Heraklit), en Tendens, der altsaa 

 paa det Gebet, vi her beskjreftigc os med, kan bestemrnes som 

 en Tendens til at forvexle det Abstracte med det Absolute. 



Denne Forholdsiiia^si'jK'dcns \ jU y er altsaa den. hvorigjen- 

 nem Vsesenet, Uendeligheden, behersker Endeligheden d. e. de 

 udskilte Modsajtninger. Ved den bliver deres ideelle Enhed en 

 ydre, altsaa en Proportion, en (pantihitiv Liula-d og en udvortes 

 Sammenlurng; den cr saaledes Naturloven xar s'ccyvp, Nat u reus 

 Princip som Natur. Gjennem den afbilder Uendeligheden sig i 

 Endeligheden, idet et vist Q van turn af det Varme i Forbindelse 

 med det tilsvarende Qvantum af det Kolde danner en relativ, 



de sondrede Realisationer af den uendelige Mulighed (se ovenfor 

 ogsml. Dernokrit) ere de uendelig mange. Disse uendelig mange 



